Джоузеф Конрад
Тайфун

Превод от английски: Светослав Пиперов, 1981

chitanka.info

I

Съгласно закона за материалното отражение лицето Макхуър, капитан на парахода „Нан-Шан“, бе точно копие на духовния си облик: то не показваше подчертани белези нито на енергичност, нито на глуповатост; въобще нямаше никакви ясно изразени черти; беше просто едно обикновено, безстрастно и невъзмутимо лице.

Би могло да се каже, че свенливостта е единственото нещо, което външният му вид подсказва понякога. Защото той имаше обичая да седи в търговската кантора на брега, обгорял от слънцето, с лека усмивка и със забит надолу поглед. Когато си вдигнеше очите, човек можеше да види, че те са сини и прями. Имаше светла и много рядка коса, която покриваше плешивото теме на черепа му от слепоочие до слепоочие като купчинка пухкава коприна. Космите на лицето му, напротив, бяха с цвета на морков, огненочервени като медни телчета, които достигаха до линията на устните, и колкото и гладко да се бръснеше, по бузите му преминаваше огнен метален блясък при всяко движение на главата. Той беше под среден ръст, с леко заоблени рамене и с такива яки крайници, че дрехите винаги изглеждаха малко теснички за ръцете и краката му. Неспособен като че ли да проумее какво облекло се полага за различните географски ширини, той носеше кафяво бомбе, кафеникав на цвят костюм и тежки, високи, черни обувки. Тези пристанищни одежди придаваха на фигурата му една недодялана и дървеняшка елегантност. Тънка сребърна верижка за часовник висеше в дъга на жилетката му и той никога не слизаше от кораба на брега, без да държи здраво в силния си космат юмрук един елегантен чадър от най-добро качество, но почти винаги не добре сгънат. Младият Джукс, помощник-капитанът, придружавайки началника си до мостчето за слизане, понякога се осмеляваше да каже съвсем кротко: „Позволете, сър“ — и като вземаше почтително чадъра, повдигаше гривничката, разклащаше гънките му, сдипляше ги спретнато в един миг и го подаваше обратно. Той вършеше това с такъв необикновено сериозен израз на лицето, че мистър Соломон Раут, главният механик, който пушеше над люка сутрешната си пура, обръщаше глава, за да скрие усмивката си.

— Ах, да! Проклетият дъждобран… Благодаря ви, Джукс, благодаря — измърморваше капитан Макхуър сърдечно, без да погледне нагоре.

Понеже имаше само толкова въображение, колкото му бе необходимо, за да се справя с всеки следващ ден, и не повече, той беше спокоен и сигурен в себе си; и именно поради тази причина не беше ни най-малко надменен. Трудно е да угодиш на началника си, когато той е надарен с въображение, когато е докачлив и с чувство за власт. Но всеки кораб, командуван от капитан Макхуър, беше плаващ дом на съгласието и мира. За него наистина беше толкова невъзможно да даде воля на фантазията си, колкото би било невъзможно за един часовникар да сглоби хронометър, когато не разполага с никакви други инструменти освен чук и ръчно трионче. И все пак безинтересният живот на хора, които са така всецяло предадени на скромното си ежедневие, си има и своята тайнствена страна. Невъзможно беше в случая с капитан Макхуър например да разбереш какво е било онова нещо под небето, което е могло да накара този напълно доволен син на дребен бакалин в Белфаст да избяга от дома си и да се отдаде на морето. И все пак той беше сторил тъкмо това на петнадесетгодишна възраст. Достатъчно е обаче, когато премислиш, да си представиш как една огромна, могъща и невидима ръка, бръкнала дълбоко в земния мравуняк, хваща за раменете, удря главите една в друга и насочва нищо неподозиращите лица от това множество към невероятни цели и в неочаквани направления.

Баща му никога не му прости напълно за тази му непочтителна и глупава постъпка.

— Бихме могли и без него — казваше често той след това, — но търговията? Пък е и мой единствен син!

Майка му плака много след неговото изчезване. Понеже не му беше дошло наум да остави някаква бележка, оплакаха го като умрял, докато след осем месеца не пристигна първото му писмо от Талкахуано. То беше кратко и в него се казваше: „Имахме чудесно време при пътуването.“ Но очевидно според автора на писмото единственото важно съобщение бе това, че неговият капитан точно в деня, когато съчинявал писмото си, го вписал в корабната книга като обикновен моряк. „Защото мога да върша работата“ — обясняваше той. Майка му пак плака обилно, докато бащата изрази чувствата си с единствената забележка: „Том е магаре.“ Той беше пълен човек и умееше да се присмива иронично; това си умение продължи да проявява до края на живота си при общуването със сина си с известно състрадание като към малоумен.

Посещенията на Макхуър в бащиния му дом бяха по необходимост редки и с течение на годините той изпращаше на родителите си други писма, уведомявайки ги за последователните си повишения и за скитанията си по огромната земя. В тези послания можеше да се открият изречения като: „Горещината тук е много голяма.“ Или: „На Коледа в 4 часа следобед ние видяхме няколко айсберга.“ Старите хорица в края на краищата се запознаха с твърде много имена на кораби, с имената на техните капитани, с имената на шотландци и англичани, собственици на кораби, с наименованията на морета, океани, протоци и носове, с необичайни имена на пристанища за дървен материал, за ориз, за памук, с наименованията на острови и с името на младата любима на техния син. Тя се казваше Луси. Не му беше дошло наум да спомене дали нейното име му харесва. И след това те умряха.

Знаменателният ден на сватбата на Макхуър дойде, както се полага, наскоро след друг такъв ден, в който той получи първото си назначение като капитан.

Всичките тези събития се бяха случили много години преди сутринта, когато в щурманската рубка на парахода „Нан-Шан“ той се сблъска с падането на барометъра, един уред, в който нямаше причини да се съмнява. Падането на барометъра — имайки предвид отличните качества на този уред, годишното време и точното положение на кораба върху земното кълбо — можеше да се приеме като лошо предзнаменование; но червеното лице на капитана не издаваше никакво вътрешно безпокойство. Знаменията не значеха нищо за него и той не бе в състояние да открие каква вест му носеше едно предвещание, докато то не се сбъднеше и вестта не стигнеше до собствената му врата.

„Това си е падане, няма съмнение — мислеше той. — Някакво необикновено мръсно време ще да обикаля наоколо.“

Идвайки от юг, параходът „Нан-Шан“ беше на път за пристанището Фу-Чау, открито за търговия по силата на международни съглашения, и носеше малко товар в долните трюмове и двеста китайци кули, които се завръщаха в родните си села в провинцията Фо-Киен след няколкогодишна работа из разните тропически колонии. Беше прекрасна утрин, гладкото море се надигаше без блясък, а на небето имаше някакво странно бяло мъгливо петно като ореол на слънцето. Предната палуба, натъпкана с китайци, беше пълна с тъмни облекла, жълти лица и подобни на свински опашки плитки, осеяна с доста много голи рамене, защото нямаше вятър и горещината бе голяма. Кулите се излежаваха, разговаряха, пушеха или зяпаха, облегнати на перилата. Някои вадеха вода през борда и се обливаха един-друг. Неколцина дремеха върху капаците на люковете, а имаше и малки групички от по шестима човека, които седяха с кръстосани крака около железни подноси, на които имаше паници с ориз и мънички чашки за чай. И всеки един от тези граждани на Небесната империя носеше със себе си всичко, каквото имаше на този свят: дървен сандък с катинар на халки и обковани с месинг ъгли, в който бяха спестяванията на неговия труд — някоя и друга обредна дреха, тамян на пръчици, малко опиум може би, дреболии и боклуци с незначителна стойност и купчинка сребърни долари, спечелени с непосилен труд на въглищните корабчета, в комарджийниците или чрез дребна търговийка, изтръгнати с цената на обилна пот от земята, в мините, по железопътните линии, в смъртоносните джунгли, под тежестта на непосилен товар — трупани търпеливо, съхранявани грижливо и бранени с отчаяние.

Към десет часа се бе появило вълнение по борда откъм Формозкия проток, но това не разтревожи много тези пътници, защото с плоското си дъно и голямата дължина на бимса „Нан-Шан“ беше известен като кораб изключително стабилен на вода. В моменти на откровение на брега мистър Джукс обичаше да заявява с висок глас, че „старата приятелка е толкова добра, колкото и красива“. На капитан Макхуър никога не би дошло наум да изрази благоприятното си мнение така високо и с такива чудновати думи.

Корабът беше добър без съмнение, пък и не беше стар. Той беше построен в Дънбартън преди по-малко от три години по поръчка на Сиг и Сие, търговска фирма в Сиам. Когато бе пуснат на вода, завършен до най-малката подробност и готов да поеме бремето на живота си, строителите му го съзерцаваха с чувство на гордост.

— Сиг ни бе помолил да намерим някой благонадежден капитан, който да изведе кораба на море — забеляза един от съдружниците; а другият, като поразмисли малко, каза:

— Мисля, че точно сега Макхуър е на суша.

— Така ли? Тогава телеграфирай му веднага. Той е тъкмо човекът, който ни трябва — заяви по-старшият от съдружниците без никакво колебание.

На другата сутрин Макхуър стоеше пред тях невъзмутим, пристигнал от Лондон с нощния експрес след внезапна, но сдържана раздяла с жена си. Тя беше дъщеря на по-високостоящи родители, които бяха видели и по-добри дни.

— Не би било зле да разгледаме заедно кораба, капитане — каза по-старшият съдружник. И тримата мъже тръгнаха да хвърлят поглед на съвършенствата на „Нан-Шан“ от носа до кърмата и от кила до върховете на двете му къси и дебели мачти.

Капитан Макхуър бе започнал огледа със сваляне на сакото си, което бе окачил на брашпила, олицетворение на последните усъвършенствувания.

— Моят чичо написа ласкави думи за вас и изпрати писмото с вчерашната поща до нашите добри приятели — искам да кажа фирмата Сиг, и те там сигурно ще ви продължат назначението като капитан — каза по-младшият от съдружниците. — Ще можете да се гордеете с това, че под вашите заповеди ще имате най-леко управляемия кораб от този тип край бреговете на Китай, капитане — добави той.

— Така ли? Благодаря ви — измънка неясно Макхуър, на когото изгледите за някаква далечна възможност едва ли биха могли да подействуват повече, отколкото красотата на далечния пейзаж на късогледия турист. И понеже в момента погледът му се бе спрял на бравата на вратата за каюткомпанията, той се запъти към нея съвсем преднамерено и започна да блъска силно по ръчката й, отбелязвайки с нисък загрижен глас:

— Не можеш да разчиташ на работниците днес. Съвършено нова брава, а въобще не иска да работи. Съвсем заяжда. Виждате ли? Виждате ли?

Веднага щом се озоваха сами в кантората си отвъд корабостроителната площадка, племенникът попита с леко презрение:

— Ти похвали този приятел пред Сиг. Какво толкова виждаш в него?

— Съгласен съм, че той няма вида на идеалния капитан според твоите представи, ако това искаш да кажеш — отсече по-възрастният. — Старшият майстор на дърводелците от „Нан-Шан“ вън ли е?… Влезте, Бейтс. Как стана така, че позволихте на хората на Тейт да ни изложат с тази дефектна брава на вратата на каюткомпанията? Капитанът я забеляза още щом я погледна. Наредете веднага да я сменят. Сламчиците, Бейтс… сламчиците…

Бравата беше сменена веднага и няколко дни след това „Нан-Шан“ пое с пълна пара на изток, без Макхуър да бе отправил каквато и да е друга забележка относно съоръженията му и без да го бяха чули да намекне поне с една думичка за това, че се гордее с кораба си, че е признателен за назначението си или да изкаже задоволство от перспективите, които му се откриваха.

С темперамента си — нито бъбрив, нито пък неразговорчив — той много рядко намираше случай да приказва. Имаше въпроси, свързани със службата, разбира се — указания, заповеди и тъй нататък; но понеже гледаше на миналото като на нещо приключено, а на бъдещето като на нещо, което още не е дошло, по-обикновените ежедневни събития нямаха нужда от обяснение, защото фактите говореха сами за себе си, и то с поразителна точност.

Старият господин Сиг харесваше хората, които приказват малко, такива, за които „можеш да си сигурен, че няма да се опитват да разширяват и подобряват дадените им инструкции“. И тъй като Макхуър отговаряше на тези изисквания, продължиха назначението му като капитан на „Нан-Шан“ и той насочи вниманието си към успешното плаване на своя кораб из водите на Китайско море. Първоначално корабът бе регистриран като английски, но след известно време фирмата Сиг намери за по-целесъобразно да го прехвърли под сиамски флаг.

Когато научи за възнамеряваното прехвърляне, Джукс започна да се вълнува, приемайки това едва ли не като лично оскърбление. Той обикаляше, мърморейки си, и от време на време се изсмиваше презрително.

— Представяте ли си да имаме на корабния флаг един смешен слон, взет сякаш от Ноевия ковчег — каза той веднъж на вратата на машинното отделение. — По дяволите, такова нещо не мога да понеса. Ще си дам оставката. Вас това не ви ли вбесява, мистър Раут? — Главният механик само се покашля с вида на човек, който познава цената на една добра служба.

Първата сутрин, когато новият флаг се развя на кърмата на „Нан-Шан“, Джукс го наблюдаваше от мостика с чувство на горчивина. За кратко време той се пребори с напиращите емоции и после забеляза:

— Странен флаг е този, под който пътуваме, сър.

— Какво му е на флага? — попита капитан Макхуър. — Добър си е според мен. — И той отиде до края на мостика, за да го види по-добре.

— Хм, на мен пък ми се струва странен — избухна Джукс силно разгневен и бързо слезе от мостика.

Капитан Макхуър беше учуден от това държане. След малко той влезе тихо в щурманската рубка и разтвори своя международен указател за сигналите и кодовете на онова място, където флаговете на всички страни бяха дадени точно, наредени в ярки редици. Мина с пръста си по тях и когато стигна до Сиам, загледа с голямо внимание червеното поле и белия слон. Нищо не би могло да бъде по-просто; но за да се увери, взе книгата със себе си на мостика, за да сравни цветната рисунка с истинския флаг на кърмата. Когато Джукс, който този ден носеше службата с потиснат гняв, се появи на мостика, началникът му отбеляза:

— Няма нищо нередно в този флаг.

— Няма ли? — измърмори Джукс, като коленичи пред някакъв шкаф на палубата и злобно заиздърпва оттам запасното въже за лота.

— Не. Проверих в книгата. Дължина двойно на широчината и слонът точно в средата. Смятам, че хората на брега ще знаят как да направят тукашния флаг. Това се разбира от само себе си. Не бяхте прав, Джукс…

— Но, сър — започна Джукс, изправяйки се възбудено, — бих могъл да кажа само… — И с треперещи ръце той затърси пипнешком края на навитото въже.

— Добре, добре — успокои го капитан Макхуър, както беше седнал на малкото брезентово сгъваемо столче, което много обичаше. — Остава само да внимавате, докато хората свикнат, да не вдигат флага със слона, обърнат с краката нагоре.

Джукс хвърли новото въже за лота на предната палуба с едно силно „Заповядай, боцмане — не забравяй добре да го намокриш“ и с огромна решителност се обърна към началника си. Но капитан Макхуър беше разперил удобно лакти върху парапета на мостика.

— Защото, предполагам, това би могло да се вземе като сигнал за тревога — продължи той. — Как смятате? Този слон там, аз поне така го схващам, представлява нещо като емблема…

— Представлява! — кресна Джукс така, че всички глави от палубите на „Нан-Шан“ се обърнаха към мостика. После въздъхна и с внезапно примирение каза кротко:

— Би било наистина ужасно неприятна картина.

По-късно през деня той заговори главния механик с едно поверително: „Слушай да ти кажа най-последния лаф на стария.“

Мистър Соломон Раут (споменаван често като Сол Дългия, Стария Сол или Татко Сол) поради това, че почти неизменно се бе оказвал най-високия човек на борда на всеки кораб, на който постъпвал на работа, бе придобил навика да гледа отвисоко със спокойно снизхождение. Той имаше рядка червена коса, плоските му бузи бяха бледни, кокалестите му китки и дългите му фини ръце бяха също бледни, като че ли бе прекарал целия си живот на сянка.

Той се усмихна отвисоко на Джукс и продължи да си пуши и тихо да гледа наоколо с вид на добър чичко, който изслушва разказа на някое развълнувано учениче. После, явно забавлявайки се, но иначе равнодушен, попита:

— Е, ти подаде ли си оставката?

— Не — извика Джукс, извисявайки уморения си и обезсърчен глас над дрезгавото бръмчене на лебедките на „Нан-Шан“. А те всички работеха здравата, сграбчваха вързопите с товар, издигаха ги високо горе до края на дългите кранове, едва ли не като че ли за да се разкъсат при стремглавото им спускане надолу. Веригите на товарите пъшкаха по скрипците, звънтяха по комингсите, дрънчаха по борда. И целият кораб трепереше, дългите му сиви стени бяха забулени в кълба от пара.

— Не — повтори Джукс, — не я подадох. Има ли смисъл? Все едно да подхвърля молбата си за оставка ей на тази стена. Не вярвам, че би могъл да накараш такъв човек да разбере нещо. Просто ще ме смачка.

В този момент, връщайки се от брега, капитан Макхуър прекоси палубата с чадър в ръка, следван от един мрачен, хладнокръвен китаец, обут в копринени обувки с подметки от хартия и също като него с чадър.

Като говореше едва чуто и гледаше по навик в обувките си, капитанът на „Нан-Шан“ забеляза, че щяло да бъде необходимо да се отбият във Фу-Чау по време на този рейс, и пожела мистър Раут да се погрижи корабът да бъде под пара на другия ден следобед точно в един часа. Той побутна назад шапката си, за да обърше чело, отбелязвайки в същото време, че мразел въобще да слиза на брега. А стърчащият над него мистър Раут, без да благоволи да каже една дума поне, пушеше сериозен, като придържаше десния си лакът с дланта на лявата ръка. След това, все със същия тих глас, Джукс получи нареждане да следи да няма товари в пространството между двете предни палуби. Компанията Бън Хин изпращала групата по домовете им. Двадесет и пет торби ориз щели веднага да бъдат докарани с един сампан и да се пренесат в склада. Те всичките работили по седем години, каза капитан Макхуър, и всеки си носел сандък от камфорово дърво. Дърводелецът трябвало да започне веднага да наковава няколко сантиметра дебели летви по протежение на палубата долу, отпред и отзад, за да не могат тези сандъци, да се плъзгат насам-натам по време на пътуването. Нямало да бъде зле Джукс да се занимае с тази работа веднага.

— Чувате ли, Джукс?

Този китаец щял да пътува с кораба чак до Фу-Чау, щял да бъде нещо като преводач. Бил чиновник на компанията Бън Хин и искал да хвърли един поглед на мястото, определено за кулите. Нека Джукс да му покажел.

— Чувате ли, Джукс?

Джукс се погрижи да прекъсне тези инструкции на подходящи места със задължаващото „Да, сър“, казано без въодушевление. Рязкото му „Тръгвай с мен, Джон, аз покажа, ти видиш“ накара китаеца да тръгне по петите му.

— Искаш погледнеш, видиш, погледнеш, видиш… все това — каза Джукс, който нямаше никаква склонност към чуждите езици и осакатяваше безмилостно дори и тукашния англо-китайски жаргон. Той посочи към отворения люк. — Вземи номер първи място, ти спиш, а?

Той беше рязък, както подобаваше на расовото му превъзходство, но не беше недружелюбен. Китаецът се взираше тъжен и безмълвен през люка в мрачната вътрешност на кораба, като че ли беше застанал на ръба на зинал гроб.

— Няма вали дъжд там долу, разбираш? — подчерта Джукс. — Предположим все такова хубаво време, ти кули-човек номер едно, идва горе — продължаваше той, като имитираше загряване. — Прави така — Фууу! — и той изпъна пълни гърди и наду бузи. — Разбираш, Джон? Дишаш — чист въздух. Хубаво, а? Можеш переш тези там панталони, ядеш тук горе — разбираш, Джон?

С устата и ръцете си той правеше енергични движения, като че ли яде ориз и пере дрехи. А китаецът, който скриваше недоверието си към тази пантомима под маската на спокойно държане, примесено с лека и изтънчена меланхолия, гледаше с бадемовите си очи ту Джукс, ту люка.

— Много добле — промърмори той тъжно с половин глас и забърза плавно по палубите, като отбягваше изкусно препятствията по пътя си. Изчезна, шмугвайки се под някакъв вързоп от десетина ютени чувала, пълни със скъпа стока, които издаваха отблъскваща миризма.

Междувременно капитан Макхуър беше отишъл до мостика и после беше влязъл в щурманската рубка, където едно писмо, започнато преди два дни, очакваше да бъде завършено. Тези дълги писма започваха с думите „Моя любима жено“ и прислужникът, когато търкаше пода и почистваше праха от кутиите с хронометрите, използваше всяка възможност, за да ги чете. Него те го интересуваха много повече, отколкото по всяка вероятност жената, за чиито очи бяха предназначени, и то поради това, че описваха в най-дребни подробности всяко поредно пътуване на „Нан-Шан“.

Неговият капитан, добросъвестен към фактите (те единствено стигаха до съзнанието му), обичаше да ги записва с най-голямо старание върху много страници. Къщата в едно от северните предградия, до която тези страници биваха адресирани, имаше малка градинка пред полукръглите си еркерни прозорци, дълга покрита тераса към входа с хубав външен вид и цветни стъкла в имитирани оловни рамки на входната врата. За нея той плащаше четиридесет и пет лири годишно и не смяташе този наем за много висок, защото мисис Макхуър (една претенциозна персона с мършав врат и пренебрежително държане) беше по общо признание дама, която съседите наоколо считаха за „твърде високопоставена“. Единствената тайна на живота й бе малодушният й страх от часа, в който нейният съпруг щеше да се завърне вкъщи завинаги. Под същия покрив живееха още дъщерята, която се казваше Лидия, и синът Том. Те двамата познаваха твърде малко баща си. Най-вече го знаеха като рядък, но привилегирован гост, който вечер пушеше лулата си в трапезарията и преспиваше в къщата. Високото и слабо момиче, общо взето, малко се срамуваше от него; момчето беше явно съвсем безразлично и показваше това по прям, очарователен и непристорен начин, присъщ на мъжествените момчета.

А капитан Макхуър пишеше до дома от бреговете на Китай дванадесет пъти в годината, пожелавайки по особен начин да предадат поздравите му на децата, и така спокойно се надписваше „твой любещ съпруг“, като че ли тези думи, употребявани от толкова време и от толкова много мъже, не бяха, независимо от формата им, износена фраза с увехнало съдържание.

Китайско море е тясно както на север, така и на юг. Едно море, пълно с ежедневни красноречиви факти, като острови, пясъчни плитчини, рифове, бързи и променливи течения — заплетени факти, които въпреки това говорят на моряка с ясен и определен език. Техният език така властно привличаше чувството за реалност у капитан Макхуър, че той се бе отказал от отделната си каюта долу и фактически прекарваше всичките си дни на мостика на своя кораб, като често искаше да му занесат храната горе, а нощем спеше в щурманската рубка. И там той съчиняваше писмата си до дома. Всяко от тях без изключение съдържаше фразата „Времето беше много хубаво при това пътуване“ или някакъв друг израз, но със същото съдържание. И това изказване с чудната си упоритост беше написано със същата съвършена точност както всичко останало в неговите писма.

Мистър Раут също пишеше писма. Само че никой на кораба не знаеше колко бъбрив може да бъде той с писалка в ръка, защото главният механик имаше достатъчно въображение да държи писалището си заключено. Жена му много харесваше начина му на писане. Те бяха бездетни и мисис Раут — едра, гърдеста и жизнерадостна жена на четиридесет години — обитаваше заедно с беззъбата и почтена майка на мистър Раут една малка къщичка близо до Тедингтън. Тя имаше обичай да преглежда писмата си на закуска с живи очи и да прочита радостно, с висок глас, интересните пасажи на глухата стара дама, като вместо увод към всеки откъс се провикваше предупредително: „Соломон казва!“ Нейна привичка бе също така да изстрелва някой от изразите на Соломон по чужди хора, като малко ги хвърляше в почуда с непознатия текст и неочаквано забавното съдържание на тези цитати. В деня, в който новият енорийски свещеник посети за пръв път къщичката, тя намери случай да каже: „Както казва Соломон, механиците, които с кораби отиват на море, виждат чудноватостите на моряшката натура.“ Но промяната в израза на нейния гост я принуди да спре и да се опули.

— Соломон… О!… Мисис Раут — запелтечи младият човек, изчервявайки се, — трябва да ви кажа… че аз не… че аз не…

— Но това е моят съпруг — обяви тя със силен вик, като се тръшна на стола. Чувствувайки шегата, тя се смееше невъздържано с носната си кърпичка на очите, а той седеше срещу нея, усмихвайки се насила, и понеже му липсваше всякакъв опит с по-весели жени, беше напълно убеден, че тя за съжаление не е с всичкия си. По-късно те станаха отлични приятели, защото, като разбра, че тя няма непочтителни намерения, той стигна до заключението, че мисис Раут е наистина съвсем достопочтена. И своевременно свикна да приема, без да трепва, други откъси от мъдрите слова на Соломон.

По думите на жена му, Соломон бил казал веднъж: „Що се отнася до мен, дай ми най-тъпото магаре за капитан пред мошеника. Винаги ще се намери начин да се справиш с един глупак; но мошеникът е хитър, неумолим.“ Това беше едно леко обобщение, извлечено от конкретния случай с честността на капитан Макхуър, която сама по себе си тежеше с очевидността си като буца пръст. От друга страна, мистър Джукс, неспособен да обобщава, неженен, даже несгоден, имаше обичая по друг начин да разкрива сърцето си на един близък свой другар, с когото бяха работили заедно на един и същ кораб и който сега беше втори помощник-капитан на пътнически кораб в Атлантическия океан.

Преди всичко той изтъкваше преимуществата на търговското корабоплаване в Изтока, намеквайки за превъзходството му пред службата в Западния океан. Възхваляваше небето, морето, корабите и лекия живот в Далечния изток. Твърдеше, че като „Нан-Шан“ нямало втори кораб.

„Ние нямаме униформи с лъскави копчета, но затова пък сме като братя тук — пишеше той. Храним се всички заедно и си живеем весело и безгрижно… Момчетата от машинното са свестни, колкото могат да бъдат такива като тях, а старият Сол, Главният, е славен мъж. С него сме добри приятели. Колкото до стария, по-тих капитан от него не би могъл да намериш. Понякога си мислиш, че не му стига акълът да види, когато нещо не е в ред. И все пак не е така. Не може да бъде така. Вече няколко години той е капитан. Не върши нищо, което да е наистина глупаво, и добре командува кораба си, без да безпокои някого. Мисля, че не му стига толкова умът да търси удоволствие, като вдига скандали. Аз не се възползвам от това положение. Бих презирал подобно нещо. Извън онова, което е свързано с установения в службата ред, той като че ли разбира само половината от всичко, което му казваш. Това ни кара да се смеем понякога, но пък и скучно е да си с такъв човек в края на краищата. Старият Сол казва, че той не обичал да приказва много. Да приказва! Господи… Той никога не приказва. Онзи ден си говорехме под мостика с един от механиците и той трябва да ни беше чул. Когато се качих горе да поема дежурството си — гледам го, излиза от щурманската рубка, оглежда се наоколо, надниква през люковете, хвърля поглед на компаса и поглежда косо нагоре към звездите. Това си му е редовният номер. И после казва: «Вие ли приказвахте преди малко в левия коридор?» — «Да, сър.» «С третия механик?» — «Да, сър.» Отива до десния борд, сяда под навеса на мостика на малкото си походно столче и може би в продължение на половин час не издава никакъв звук, освен дето го чух да кихне веднъж. След известно време го чувам, че става и се запътва към левия борд, където бях аз. «Не мога да разбера как намирате за какво да говорите. Цели два часа. Не ви упреквам. Виждам на брега хора да го правят по цял ден и после вечерта сядат на чашка и продължават. Сигурно повтарят едни и същи неща. Не мога да го разбера.»

Чувал ли си някога подобно нещо? И така равнодушно се отнесе към това! Даже го посъжалих. Но понякога е и раздразнителен. Разбира се, човек не би извършил нищо, за да го ядоса, дори и да си заслужава. Но не си заслужава. Той е така чудно невинен, че дори да сложиш палеца на носа си и да размахаш пръсти подигравателно насреща му, само би се зачудил сериозно какво ли ти е влязло в главата. Веднъж съвсем простичко ми каза, че много трудно му било да разбере защо хората винаги се държат така странно. Той е прекалено нечувствителен, за да се тревожи за такива работи, и това си е истината.“

Така пишеше мистър Джукс на другаря си, който пътуваше из Западния океан — от дълбочината на сърцето и с цялата живост на фантазията си.

Той беше изразил честното си мнение. Не си струваше труда да се мъчиш да направиш впечатление на такъв човек. Ако светът би бил пълен с подобен род хора, вероятно животът би се видял на Джукс съвсем скучен и безполезен. И той не беше единствен на това мнение. Самото море, споделяйки като че ли добродушната снизходителност на мистър Джукс, никога не се беше запретнало да изплаши мълчаливия мъж, който рядко поглеждаше нагоре и пътуваше по моретата с единствената видима цел да осигури храна, дрехи и квартира за тримата души на сушата. Той беше се сблъсквал и с лошо време, разбира се. Беше се измокрял, беше изпадал в трудности, беше се изморявал по обикновеному, но това бяха неща, почувствувани в момента и тутакси забравяни. Така че, общо взето, той беше прав, като съобщаваше вкъщи, че времето било хубаво. Ала никога не бе виждал дори за момент неизмеримата мощ и невъздържаната ярост, която отминава изтощена, но не и укротена — яростта и беса на разгневеното море. Той знаеше, че те съществуват, както знаем, че съществуват престъпления и мерзости. Той бе слушал за това, така както спокойният жител на някое градче слуша за битки, глад и наводнения и все пак няма представа какво означават тези неща, макар наистина да е бивал замесен в някое сбиване на улицата, да е оставал веднъж без обед или да е бил измокрян до кости от проливен дъжд. Капитан Макхуър бе плавал по повърхността на океаните така, както някои хора се плъзгат по годините на своето съществуване, за да потънат спокойно в тихия гроб, несведущи за живота до последния миг, без въобще някога да са имали възможността да видят всичката подлост, насилие и ужас в него. Има и на вода, и на сушата такива хора, ощастливени — или презрени — от съдбата или от морето.

II

Капитан Макхуър наблюдаваше постоянното падане на барометъра и си мислеше: „Някакво мръсно време обикаля наоколо.“ Точно това си мислеше той. Имал бе вече опит с умерено мръсно време — изразът „мръсно“ характеризираше такова време, което носи по-малки трудности за моряка. Ако някой безспорен авторитет му кажеше, че краят на света ще дойде чрез някакъв катастрофален смут в атмосферата, той би разбрал това съобщение посредством простата представа за мръсно време, а не другояче, тъй като никога не се беше сблъсквал с катаклизми, а убеждението само не води непременно до разбиране. Мъдрите хора в неговата страна бяха постановили чрез закон, че преди той да бъде признат за годен да поеме командуването на един кораб, би трябвало да може да отговори на някои обикновени въпроси във връзка с кръгообразните бури, като урагани, циклони и тайфуни. И явно беше отговорил на тези въпроси, щом като сега беше капитан на „Нан-Шан“ в Китайско море, в сезона на тайфуните. Но и да беше отговорил, вече не си спомняше нищо. Само чувствуваше, че му става зле от лепкавата горещина. Излезе на мостика, но не намери облекчение от тази потискаща атмосфера. Въздухът му се струваше тежък. Дишаше трудно като риба и започна да мисли, че никак не е добре.

„Нан-Шан“ пореше водата и оставяше чезнеща бразда по морето, което имаше повърхността и блясъка на накъдрено парче сива коприна. Слънцето, бледо и без лъчи, изсипваше потискаща жега със странна неопределена светлина, а китайците лежаха проснати на палубата. Безкръвните им, изстискани жълти лица бяха като лицата на страдащи от жлъчка. На капитан Макхуър му направиха особено впечатление двама от тях, опънали се по гръб под мостика. Щом като си затвориха очите, заприличаха на мъртъвци. Други трима обаче се караха жестоко някъде напред; един едър китаец, полугол, с херкулесови рамене, се беше съвсем отпуснал върху една лебедка, а друг пък, седнал на палубата със стърчащи нагоре колене, с глава, клюмнала настрани по момичешки, плетеше косата си на опашка с безкрайна апатия, която се излъчваше от цялото му тяло и личеше дори в движенията на пръстите. Димът с мъка си пробиваше път навън от комина и вместо да продължи като стълб нагоре, се разстилаше като някакъв сатанински облак, който вонеше на сяра и сипеше сажди навсякъде по палубите.

— Какво, по дяволите, правите там, мистър Джукс? — запита капитан Макхуър.

Тази необичайна форма на обръщение, макар да беше казана смотолевено, накара мистър Джукс да подскочи, като че ли някой го беше ръгнал под петото ребро. Той беше наредил да му донесат една ниска пейка на мостика и седнал на нея с къс въже, увито около краката, и парче брезент, опънат върху коленете, енергично провираше голяма губерка. Погледна нагоре и изненадата придаде на погледа му израз на невинност и прямота.

— Просто навървям някои от новите чували за въглища, които ушихме при миналия ни рейс — обясни той кротко. — Ще ни трябват при следващото товарене на въглища, сър.

— Какво стана с другите?

— Ами износени са, сър.

Поглеждайки с двоумение надолу към помощника си, капитан Макхуър изрази песимистичното и горчиво убеждение, че повече от половината от тях са били изпогубени, „ако само знаехме истината“, и се оттегли на другия край на мостика. Раздразнен от тази непредизвикана нападка, Джукс счупи губерката при втория бод и като изостави работата си, стана и запроклина с енергични, сподавени думи.

Чуваха се глухите удари на гребното витло, тримата китайци напред внезапно бяха престанали да се джавкат и този, който си плетеше косата на опашка, събра крака и се загледа унило над коленете си. Мътната слънчева светлина хвърляше слаби, неясни сенки. Вълните ставаха по-големи и по-бързи всеки миг и корабът се клатушкаше тежко в гладките и дълбоки вдлъбнатини на морето.

— Искам да зная откъде идват тези отвратителна вълни — извика Джукс, съвземайки се след едно политване.

— От североизток — измърмори прецизният Макхуър откъм своя край на мостика. — Някакво мръсно време обикаля наоколо. Идете и вижте барометъра.

Когато Джукс излезе от щурманската рубка, лицето му бе приело замислен и загрижен израз. Той се хвана за перилото на мостика и се загледа напред.

Температурата в машинното отделение се бе покачила до сто и седемнадесет градуса по Фаренхайт. Възбудени гласове идваха отдолу през люка и през решетката на котлите в остър, ехтящ глъч, примесени с гневно дрънчене и стържене на метал, като че ли там се караха хора с ръце и крака от желязо и гърла от бронз. Вторият механик хокаше огнярите, загдето оставили парата да намалее. Той беше мъж с ръце като на ковач и обикновено от него се страхуваха; но този следобед огнярите му отговаряха смело и тръшкаха вратите на пещите с яростта на отчаянието. После шумът внезапно престана и вторият механик се появи, идвайки от котелното, омазан с кал и целият вир-вода, сякаш беше коминочистач, който излиза от кладенец. Щом главата му се подаде над решетката, той започна да упреква Джукс, загдето не бил поставил в ред вентилаторите на котелното, в отговор на което Джукс направи с ръцете си умолително-успокоителни знаци, като че ли искаше да каже: „Няма вятър — какво да се прави, — можеш и сам да видиш.“ Но другият не оставяше да бъде убеждаван. Зъбите му гневно блестяха на мръсното лице. Не му тежало, казваше, да набива празните им глави там, долу, проклети да останат, но смятаха ли, негодните му моряци, че може човек да поддържа пара в тези котли, да опустеят дано, само като ръчка тези проклети огняри? Ей богу, не! Трябвало да има и малко тяга — завинаги проклет да останел, ако не трябвало! И шефът, и той — ще ми вилнее там пред манометъра и ще ми се разхожда като шантав нагоре-надолу в машинното още от обед. За какво си мисли Джукс, че са го турнали там, горе, ако не може да накара един от тези прогнили, негодни, сакати моряци да обърне вентилаторите към вятъра?

Отношенията между „машинното отделение“ и „палубата“ на „Нан-Шан“ бяха, както е известно, братски. Затова и Джукс се наведе през перилото и помоли другия с въздържан глас да не се прави на отвратително магаре — капитанът бил на отвъдния край на мостика. Но вторият заяви дръзко, че пет пари не давал за това, кой бил на другия край на мостика, и Джукс, преминавайки в един миг от надменно неодобрение в състояние на силна възбуда, го покани с неласкави думи да се качи горе, да завърти тези проклети вентилатори, за да угоди на себе си, и да улови там вятър, какъвто такова магаре като него би могло да намери. Другият побърза да приеме двубоя. Той се нахвърли върху левия вентилатор, сякаш беше решил да го изтръгне целия и да го изхвърли през борда. Но всичко, което можа да направи, беше да го завърти на няколко инча с огромен разход на сили и сякаш капна съвсем от положените усилия. Облегна се на задната стена на щурманската рубка и Джукс се запъти към него.

— О, небеса! — продума механикът със слаб глас. Повдигна очи към небето и след това стъкленият му поглед се смъкна надолу, за да срещне хоризонта, който, наклонил се под ъгъл от четиридесет градуса, за момент като че ли увисна наведен и после бавно зае нормално положение. — Небеса! Фуу! Какво става всъщност?

Джукс, с разкрачени като пергел крака, даде израз на превъзходството си.

— Този път не ще ни се размине — рече той. — Барометърът пада надолу като не знам какво, Хари. А ти се мъчиш тук да дигаш тая глупава врява…

Думата „барометър“ сякаш възвърна бясната злоба на втория механик. Събирайки отново всичката си енергия, той нареди на Джукс с нисък и груб глас да натика този незаслужаващ внимание уред в проклетото си гърло. Кой ли пък се интересуваше от червения му барометър? Парата, парата беше, която спадаше! И заради това, че огнярите били останали без сили, че шефът му бил пощръклял, за него животът бил станал по-лош от кучешкия; пет пари не давал той дали всичко това скоро щяло да отиде по дяволите. Искаше сякаш да извика нещо, но след като си пое дъх, смънка мрачно: „Аз ще ги науча“ и се втурна нататък. Спря се при решетката, колкото да се закани с юмрук на неестествената слънчева светлина, и се спусна с вик в тъмната дупка.

Когато Джукс се обърна, погледът му падна върху заобления гръб и големите червени уши на капитан Макхуър, който се бе приближил към него. Той не погледна към помощника си, а каза веднага:

— Много буен човек, този втори механик!

— Добър си е той, вторият, тъй или иначе — измънка Джукс. — Не могат да поддържат пара — добави бързо и се пресегна да сграбчи перилото, за да се задържи при започналото наклоняване на кораба.

Неподготвен за това, капитан Макхуър се затича и се спря с отсечено движение при една от подпорните на навеса.

— Повърхностен човек — продължи той упорито. — Ако така кара, ще трябва да се отърва от него при първия удобен случай.

— От горещината е — рече Джукс. — Времето е ужасно. Може да накара и светеца да пропсува. Даже тук, горе, чувствувам сякаш главата ми е увита във вълнено одеяло.

Капитан Макхуър погледна нагоре.

— Искате да кажете, мистър Джукс, че е имало случай главата ви да е била вързана в одеяло? С каква цел?

— Това си е начин на изразяване, сър — рече Джукс апатично.

— Някои от вас тук наистина се държат неприлично! Какво ще рече това — светци да псуват? Бих искал да не говорите така невъздържано. Що за светец ще ми бъде той, щом като ще псува? Не по светец от вас, предполагам. И какво общо има одеялото с това или пък с времето, да речем… Мен горещината не ме кара да псувам, нали? Мръсен, лош нрав! Това е то и нищо друго. И каква е ползата да приказвате така?

По такъв начин капитан Макхуър възрази против употребата на образи в речта и накрая съвсем изненада Джукс с презрителното си изпуфтяване, последвано от думи на кипване и възмущение:

— Ще го изгоня от кораба, ако не си отваря очите; дяволът да ме вземе, ако не го направя!

А Джукс, непоправим, си мислеше:

— Бога ми! Някой е влял ново съдържание в моя старец. Ето ти темперамент, ако щеш. Разбира се, че е от времето, какво друго? Това време би направило свадлив дори и ангела, да не говорим за светеца.

Всички китайци на палубата сякаш беряха душа.

Слънцето залезе с умален диаметър и гаснещ кафяв блясък, без лъчи, сякаш милиони столетия бяха изтекли от изгрева, за да го доведат до неговия край. Гъста редица облаци се появя откъм север; те имаха зловещ, мрачен, тъмнозелен оттенък и лежаха ниско и неподвижно над морето като пречка по пътя на кораба. А той си проправяше с мъка път към тях като изнемощяла твар, която водеха на смърт. Медночервеният здрач бавно се оттегли и тъмнината донесе горе на небето рояк неустойчиви, едри звезди, които, сякаш духани от вятъра, силно трептяха, увиснали много близо до земята. В осем часа Джукс отиде в щурманската рубка да попълни корабния дневник.

Той преписа чистичко от вахтения дневник броя на милите, курса на кораба и в колонката „вятър“ надраска думата „спокойно“ от горе до долу за осемте часа от обед. Непрекъснатото монотонно клатушкане на кораба го дразнеше. Тежката мастилница току се плъзгаше насам-натам по начин, който изискваше особена находчивост при потапянето на писалката. След като вписа в голямото пространство под заглавието „Забележки“ „Силно потискаща горещина“, той втикна края на перодръжката между зъбите си като лула и обърса грижливо лицето си.

„Корабът се клатушка силно поради високите странични вълни“, започна той отново и си каза: „Силно не е точната дума.“ После записа: „Залезът — заплашителен, с ниски облаци към С. и И. Небето над нас ясно.“

Проснал се върху масата и задържал писалката върху дневника, той погледна през вратата и в рамката й видя как всички звезди по черното небе полетяха нагоре между подпорите от тиково дърво. Целият рояк литна заедно и изчезна, оставяйки зад себе си само черен фон, изпъстрен с бели отблясъци, защото морето беше също така черно както небето, с петна от пяна в далечината. Звездите, които бяха излетели нагоре при наклоняването на кораба, се появиха обратно при издигането му, стрелвайки се надолу не като множество огнени точки, а уголемени в мънички кръгчета, искрящи с ярък, мокър блясък.

Джукс погледна за момент летящите големи звезди и после записа: „8 сл. об. Вълните се увеличават. Корабът се клати силно, вода прелива по палубите. Люковете затворени с кулите долу за през нощта. Барометърът продължава да пада.“ Спря за момент и помисли: „Може би нищо няма да излезе от това.“ И после завърши решително вписаното със: „Всички изгледи за приближаващ тайфун.“

Излизайки, той трябваше да се отдръпне встрани и капитан Макхуър прекрачи прага, без да каже нито дума или да даде някакъв знак.

— Затворете вратата, мистър Джукс — извика той отвътре.

Джукс се обърна да я затвори, мърморейки си с ирония:

— Страхува се да не настине, предполагам.

Той беше на вахта долу, но копнееше да общува с някого от неговата черга и извика весело на втория помощник-капитан:

— Не изглежда толкова лошо в края на краищата, нали?

Вторият помощник-капитан се разхождаше по мостика, забързваше с малки крачки, а после с мъка изкачваше променящия се наклон на палубата. Като чу гласа на Джукс, той се спря с лице към него, но не отвърна нищо.

— Хей! Тая си я бива — каза Джукс, като се наклони да посрещне дългата вълна, така че протегнатата му надолу ръка опря на пода. Този път вторият помощник издаде с гърлото си някакъв недружелюбен звук.

Той беше възстаричко, опърпано дребно човече, с развалени зъби и без косми на лицето. Беше взет на кораба в Шанхай по време на онова пътуване, когато вторият помощник, доведен от къщи, забави три часа кораба в пристанището, като сполучи (по какъв начин капитан Макхуър изобщо не разбра) да падне през борда в един празен въглищен лихтер отстрани и трябваше да бъде изпратен на брега в болница със сътресение на мозъка и някой и друг счупен крайник.

Джукс не се обезсърчи от равнодушния глас.

— Китайците сигурно се чувствуват чудесно там долу — рече той. — Имат късмет, че тая стара приятелка се клатушка най-леко от всички кораби, на които съм бил някога. Ето на! Този път не беше толкова лошо.

— Ти почакай — изръмжа вторият помощник.

С острия си нос, зачервен на върха, и с тънките си свити устни той винаги имаше вид като че ли беснее вътрешно; а в речта си беше кратък до грубост. Всичкото си време, когато не беше на вахта, той прекарваше в каютата си със затворена врата, пазейки такава тишина там вътре, че хората мислеха, че заспива веднага щом изчезнеше в нея; но всеки, който влизаше да го събуди, за да поеме вахтата си на палубата, неизменно щеше да го намери с широко отворени очи, опънат по гръб на малкото легло, гледащ сърдито от мръсната възглавница. Той никога не пишеше каквито и да било писма и, изглежда, не се надяваше да получи вест откъдето и да било; и макар да бяха го чули веднъж да споменава за Уест Хартълпул, то беше с крайна горчивина и само във връзка с грабителските цени в някакъв пансион. Беше един от онези хора, до чиито услуги прибягват при нужда в различни пристанища по света. Те са достатъчно способни, изглеждат безнадеждно затруднени материално, не дават никакви доказателства за какъвто и да е порок и носят със себе си всичките признаци на явен неуспех в живота. Идват на борда при крайна нужда, не проявяват никакъв интерес към корабите на море, живеят в собствената си атмосфера на случайна връзка с другарите си по плаване, които не знаят нищо за тях, и решават да напуснат в най-неудобния момент. Отиват си без нито дума за сбогом в някое забутано пристанище, където други биха се страхували да бъдат изхвърлени, и слизат на брега с ожуления си сандък, овързан с върви като кутия за ценности, и с вида на човек, който отърсва събрания на кораба прах_от краката си.

— Ти почакай — повтори той, запазвайки равновесие при силното люлеене, с гръб към Джукс, неподвижен и неумолим.

— Искаш да кажеш, че ще видим голям зор ли? — запита Джукс с момчешки интерес.

— Да кажа?… Аз не казвам нищо. Не мож’ма хвана — отсече дребничкият втори помощник с някаква смесица от гордост, презрение и хитрост, сякаш въпросът на Джукс бе капан, който той бе успял ловко да подуши.

— О, не! Никой от вас тука не може ме излъга — промърмори той на себе си.

Джукс бързо реши, че този втори помощник е подло дребно животно и в душата си пожела бедният Джек Алан никога да не беше се строполявал в лихтера за въглища. Черният мрак далеч пред кораба беше като че ли някаква друга нощ, която се виждаше през звездната нощ на земята — беззвездната нощ на необятното, отвъд сътворената вселена, която се разкриваше в страшната си смълчаност през една ниска пукнатина в светещото кълбо, на което земята беше сърцевина.

— Каквото и да има около нас — рече Джукс, — ние отиваме право в него.

— Ти го каза — подхвана вторият помощник, все с гръб към Джукс. — Ти го каза… помни — не аз.

— О, върви по дяволите! — отвърна Джукс безцеремонно, а другият издаде лек тържествуващ смях.

— Ти го каза — повтори той.

— И какво от това?

— Виждал съм някои много добри мъже да си имат неприятности с капитаните си, загдето са казали далеч по-малко — отговори вторият помощник трескаво. — О, не! Не можеш ме хвана.

— Изглежда, че здравата се пазиш да не би да се изпуснеш — рече Джукс, съвсем раздразнен от подобна нелепост. — Аз не бих се страхувал да кажа каквото мисля.

— Да де, ама на мен! Голямо чудо! Аз не съм никой, знам си го много добре.

След пауза на сравнително спокойствие корабът започна поредица от клатушкания, всяко по-силно от предишното, и Джукс за известно време, в стремежа си да запази равновесие, бе твърде зает, за да си отвори устата. Веднага щом силното люлеене понамаля, той каза:

— Това е вече прекалено. Каквото и да идва, мисля, че би трябвало да го обърнат срещу тези вълни. Старият току-що се е прибрал да си полегне. Да ме обесиш, ако не отида да му кажа.

Но когато отвори вратата на щурманската рубка, той видя капитана да си чете книга. Капитан Макхуър не беше легнал; той стоеше прав, с едната си ръка хванал ръба на лавицата за книги, а с другата държеше отворен пред лицето си някакъв дебел том. Лампата се въртеше на вилката, халтаво наредените по лавицата книги се катурваха ту на едната, ту на другата страна, дългият барометър се люлееше на отривисти тласъци в кръг, масата променяше наклона си всеки миг. Сред цялата тази бъркотия и движение капитан Макхуър, невъзмутим, подаде очи над горния край на книгата и запита:

— Какво има?

— Вълнението става все по-лошо, сър.

— Забелязах това и тук вътре — промърмори капитан Макхуър. — Нещо не е в ред ли?

Джукс, вътрешно смутен от сериозността на очите, които го гледаха над книгата, се захили объркано.

— Клатушкаме се като стари калеври — каза той плахо.

— Да! Много силно, много силно. Какво желаете?

При тези думи Джукс загуби кураж и започна да преплита език.

— Мислех си за нашите пътници — рече той като човек, който се лови за сламката.

— Пътници? — зачуди се капитанът със сериозен израз на лицето. — Какви пътници?

— Ами китайците, сър — обясни Джукс, отегчен от този разговор.

— Китайците! Защо не говорите ясно? Не можах да разбера какво искате да кажете. Не съм чувал досега да наричат куп китайци пътници. Пътници, няма що! Какво се е случило с вас?

Капитан Макхуър, затваряйки книгата с показалеца си вътре, свали ръката си и изглеждаше съвсем озадачен.

— Защо мислите за китайците, мистър Джукс? — запита той.

Джукс предприе решителната стъпка като човек, който е принуден да го стори:

— Корабът се люлее така, че палубите са пълни с вода, сър. Помислих, че вие бихте могли да го обърнете с носа срещу вълните — за кратко време. Докато това поспадне малко — много скоро, осмелявам се да кажа. На изток. Никога не съм виждал кораб да се люшка така.

Той все още беше на вратата и капитан Макхуър, чувствувайки, че не е подходящо да се държи за лавицата, реши да се пусне бързо и се тръшна тежко на леглото.

— На изток ли? — каза той, мъчейки се да седи изправен. — Това е повече от четири румба отклонение от курса му.

— Да, сър. Петдесет градуса… Това би обърнало носа му достатъчно встрани, за да пресреща…

Сега капитан Макхуър седеше вече изправен. Той не бе пуснал книгата и не бе мръднал от мястото си.

— На изток? — повтори той с начеващо учудване. — На из… Къде мислите, че отиваме? Искате от мен да отклоня един параход под пълна пара на четири румба встрани от курса му, за да бъдело по-удобно на китайците! Вижте, чувал съм за премного щури неща, вършени на тоя свят, но това… Ако не ви познавах, Джукс, бих помислил, че сте пиян. Да го насоча на четири румба встрани… И после какво? Отклонявай на четири румба в другата посока, за да оправим курса. Какво ви е накарало да мислите, че ще почна да променям посоката на един параход, сякаш това е някаква платноходка?

— Слава богу, че не е — подхвърли Джукс с горчива решителност. — Би се разпаднала на тресчици от това люлеене днес следобед.

— Да! И вие щяхте просто да сте принуден да стоите и да ги гледате как си отиват — каза капитан Макхуър, проявявайки известно оживление. Пълно безветрие навън, нали?

— Да, сър. Но има нещо необичайно, което идва, в това съм сигурен.

— Може би. Вероятно си мислите, че аз би трябвало да се махна от пътя на това мръсно нещо — рече капитан Макхуър, говорейки с най-голяма простота в израза и тона и оправяйки линолеума на пода с вторачен поглед. Така той не забеляза нито смущението на Джукс, нито смесения израз на яд и почтително учудване на лицето му.

— Вижте, ето тая книга — продължи той преднамерено, като се удари по бедрото със затворения том. — Тъкмо четях главата за бурите в нея.

Това беше вярно. Той четеше главата за бурите. Когато бе влязъл в щурманската рубка, нямаше намерение да вземе книгата от лавицата. Някакво въздействие във въздуха — същото въздействие вероятно, което бе накарало прислужника да донесе без заповед моряшките ботуши и мушамата на капитана в щурманската рубка — бе сякаш насочило ръката му към лавицата; и без да губи време за сядане, той започна със съзнателни усилия да навлиза в терминологията на предмета. И се вглъби в системите от полукръгове, леви и десни квадранти, кривите на графиките, вероятната ориентировка на центъра, промените във вятъра и отчитанията по барометъра. Опита се да възприеме всички тези неща в определена взаимовръзка и завърши с това, че почувствува гневна ненавист към всичките тези купища думи и толкова много съвети, все теории и предположения, без нито един проблясък на сигурност.

— Това е най-проклетото нещо, Джукс — каза той. — Ако някой би повярвал на всичко, което е тук вътре, щеше да прекара повече от времето си по моретата, като се мъчи да заобиколи вятъра.

И пак удари по крака си с книгата; а Джукс отвори уста, но не каза нищо.

— Да се мъчиш да заобиколиш вятъра! Разбирате ли, мистър Джукс? Това е най-глупавото нещо! — възкликна капитан Макхуър с прекъсвания, загледан упорито в пода. — Бихте си помислили, че го е писала някоя баба. За мен това е прекалено. Ако това нещо тук трябва да се приложи, тогава, значи, аз би трябвало веднага да изменя курса далеч, далеч по дяволите някъде и да се спусна с пълна пара надолу към Фу-Чау откъм север, в опашката на това мръсно време, което, предполага се, че се върти около нашия път. Откъм север! Разбирате ли, мистър Джукс? Удължаване на пътя с още триста мили и после — заповядайте една хубава сметчица за въглища. Не бих могъл да се реша да сторя това, ако ще всяка думичка тук вътре да е библейска истина, мистър Джукс. Не очаквайте от мен…

А Джукс, безмълвен, се възхищаваше на тази проява на чувство и на словоохотливост.

— Но истината е, че не знаеш дали този приятел е прав все пак. Как можеш да кажеш каква е бурята, преди да си се сблъскал с нея? Той казва тук, че центърът на тия работи се бил отклонявал на осем румба от вятъра; но ние нямаме никакъв вятър, при все че барометърът пада. Къде е центърът сега?

— Скоро ще имаме вятър — измънка Джукс.

— Нека да дойде, добре — каза капитан Макхуър с израз на благороден протест. — Искам само да разберете, мистър Джукс, че не можете да намерите всичко в книгите. Всички тия правила за избягване на ветровете и за излъгване на небесните хали, мистър Джукс, ми се струват най-глупавото нещо, ако погледнете на тях със здрав разум.

Той вдигна очи, видя как Джукс го наблюдаваше със съмнение и се опита да поясни това, което казваше.

— Почти толкова чудновато, колкото вашата необикновена идея да отклоним кораба от курса му за не знам колко време, за да бъдело по-лесно на китайците; когато всичко, което трябва да направим, е да ги закараме във Фу-Чау, като по разписание трябва да стигнем там в петък преди обед. Ако времето ме забави — много добре. Ето ви корабния дневник и в него може да се пише всичко за времето. Но да предположим, че аз започна да се отклонявам наляво и надясно от курса си, пристигна с два дни закъснение и ме попитат: „Къде бяхте през всичкото това време, капитане?“ Какво бих могъл да отговоря на това? „Въртях се насам-натам, за да избягна лошото време“ — ще им кажа. „Трябва да е било дяволски лошо“ — ще ми кажат те. „Не знам — ще трябва да им отговоря, — та нали аз успях да се отърва от него.“ Разбирате ли, Джукс? Мислил съм го всичкото това цял следобед.

И той пак погледна нагоре с унесените си, безстрастни очи. Никой досега не го беше чувал да казва толкова много наведнъж. Разперил ръце, Джукс приличаше на човек, когото са поканили да наблюдава някакво чудо. Безкрайно удивление се четеше в очите му, а в целия му израз се бе вселила недоверчивост.

— Бурята си е буря, мистър Джукс — продължи капитанът — и един параход с изправни машини е длъжен да излезе насреща й. Толкова много мръсно време обикаля по света и правилното е да се премине през него, без ни най-малко да се прибягва до онова, което старият капитан Уилсън от „Мелита“ нарича „стратегия при буря“. Онзи ден на брега го чух да говори за това пред цял куп корабни капитани, които влязоха и седнаха на една маса, съседна на моята. На мен това ми се стори най-голямата глупост. Той им разправяше как бил надхитрил — мисля, че това му бяха думите — една страхотна буря, така че нито за момент тя не се приближила на по-малко от петдесет мили от него. Нарече това майсторска работа на ума. Как е знаел, че имало страшна буря на петдесет мили от него, ей богу, не мога да проумея. Сякаш слушах някой смахнат. Смятах, че капитан Уилсън е достатъчно възрастен, за да познава по-добре нещата.

Макхуър спря за момент и после рече:

— Вие сте на вахта долу, нали мистър Джукс?

Джукс, сепвайки се, дойде на себе си.

— Да, сър.

— Дайте нареждане да ме повикат при най-малката промяна — каза капитанът. Той посегна да остави книгата и подви крака на леглото. — Ще затворите добре вратата, за да не се отвори, нали? Не мога да търпя вратата да се блъска. Поставили са доста лоши брави на този кораб, да си призная.

Капитан Макхуър затвори очи.

Направи това, за да си отпочине. Беше уморен и изпитваше онова състояние на умствена празнота, което настъпва в края на изтощителен спор, от който човек излиза с някое убеждение, узряло в продължение на години размисъл. Той наистина изложи цялото си верую, без сам да знае това; и ефектът от него беше такъв, че накара Джукс да се спре за известно време оттатък вратата и да се почеше по главата.

Капитан Макхуър отвори очи.

Реши, че навярно е заспал. Какъв беше този силен шум? Вятър? Защо не го бяха повикали? Лампата се въртеше на вилката, барометърът се люлееше в кръгове, масата променяше всеки момент наклона си; един чифт меки моряшки ботуши със смачкани кончови се плъзнаха покрай леглото. Той протегна ръка рязко и хвана единия от тях.

Лицето на Джукс се появи в малкия отвор на вратата — само лицето му, силно зачервено, с широко разтворени очи. Пламъкът на лампата подскочи нагоре, някакъв лист хартия хвръкна, нахлулият въздух облъхна капитан Макхуър. Започнал да нахлузва ботуша, той отправи очаквателен поглед към подпухналото, възбудено лице на Джукс.

— Дойде ей така — извика Джукс, — преди пет минути… изведнъж.

Главата изчезна с трясък и силно пляскане и чукане на капки премина покрай затворената врата, сякаш цяла кофа с разтопено олово бе изсипапа върху надстройката. На фона на дълбокия резолиращ шум отвън сега можеше да се чуе и свистене. В душната щурманска рубка духаше от всички страни, като че ли тя беше някакъв навес. Капитан Макхуър спипа другия ботуш при стремителното му плъзгане по пода. Той не беше разтревожен, но не можа веднага да намери отвора, за да си пъхне крака. Обувките, които бе събул настрана, сновяха от единия до другия край на рубката, подскачайки игриво една през друга като кученца. Щом се изправи на крака, той злобно се опита да ги ритне, но без резултат.

Застана в позата на нападащ фехтовач, за да стигне мушамата си, а след това премина с клатушкане по цялото затворено пространство, докато я навличаше. Много сериозен, с широко разкрачени крака и протегната шия, и с дебели пръсти, които леко трепереха, той започна да завързва внимателно връзките на непромокаемата си шапка под брадата. Движенията му бяха като на жена, която си поставя шапката пред огледалото, и той с напрегнато внимание се ослушваше, сякаш очакваше всеки момент да чуе да извикат името му в обърканата врява, която внезапно бе обхванала кораба. Ушите му се пълнеха с нарастващия шум, докато се готвеше да излезе навън и да го посрещне, каквото и да означаваше той. А шумът беше буен и много силен — от връхлитащия вятър, от блъскането на морето, с онова продължително дълбоко трептене на въздуха като бумтене на огромен и далечен барабан, който биеше сигнал за атака на бурята.

Капитанът застана за момент в светлината на лампата, дебел, тромав, безформен в своите доспехи, бдителен и със зачервено лице.

— Напорът е доста силен — измърмори той.

Щом се опита отвори вратата, и вятърът я подхвана. Стиснал здраво дръжката, Макхуър бе измъкнат през прага и изведнъж се намери въвлечен в нещо като лична схватка с вятъра, целта на която беше затварянето на вратата. В последния миг струя въздух нахлу вътре и угаси лампата.

Дълбок мрак с множество бели отблясъци обграждаше кораба; над десния борд се бяха надвесили няколко изумителни звезди, неясни и трепкащи конвулсивно над огромната неспокойна водна пустиня, сякаш ги гледаше през бясно носещ се пласт от дим.

На мостика купчина мъже, мъчно различими и заети в работа, се трудеха усилено на светлината, която идваше от прозорците на щурманската рубка и осветяваше мътно главите и гърбовете им. Внезапно падна мрак върху един от прозорците, после върху друг. Гласовете на изчезналата в тъмнината група достигаха до капитана разпокъсано, както се чуват гласове на хора през буря, и откъслеци от далечни викове се прокрадваха в ушите му. Изведнъж до него се появи Джукс, крещейки, с наведена глава.

— Дежурният… затворят… капаците… щурманската рубка… стъклата… страхуват… счупят…

Джукс чу началника си да сипе упреци.

— Това… дойде… ако нещо… предупредите… ме извикат.

Той се опита да обясни, а ревът на вятъра затискаше устните му:

— Лек вятър… останах… мостика… внезапно… североизток… мислех… вие… сигурно… чули.

Те се бяха добрали до прикритието на брезента и разговаряха високо, като хора, които се карат.

— Наредих да покрият всички вентилатори. Добре, че бях останал на палубата. Не смятах, че ще заспите, и… Какво казахте, сър? Какво?

— Нищо — извика капитан Макхуър, — казах „добре“.

— Сили небесни! Този път ще си изпатим — отбеляза Джукс, провиквайки се.

— Не сте променили курса, нали? — запита капитан Макхуър, напрягайки се да говори по-високо.

— Не, сър. Разбира се, не. Вятърът излезе точно отпреде ни. И сега вълните идват срещу кораба.

Едно гмурване на кораба завърши с удар, сякаш беше попаднал с предницата си върху нещо твърдо. След един момент на затишие силни пръски с пристъпа на вятъра ги шибнаха по лицето.

— Дръжте курса, докогато можем — извика капитан Макхуър.

Преди Джукс да успее да избърше солената вода от очите си, всичките звезди бяха изчезнали.

III

Джукс беше бърз и похватен, колкото половин дузина млади моряци, които можеш да хванеш, ако хвърлиш мрежа във водата; и макар да бе донякъде изненадан от внезапния порив на първата вихрушка, той се бе окопитил моментално, бе извикал хората и ги бе разпратил бързо да затворят всички люкове по палубата, които бяха останали незатворени тази вечер. Викайки с бодрия си гръмък глас: „Бързо, момчета, помагайте!“, той бе начело в работата, като си казваше, че тъкмо това е очаквал.

В същото време обаче започваше да съзнава, че това в действителност е повече, отколкото бе очаквал. От първото раздвижване на въздуха, което той почувствува по бузите си, бурята сякаш придоби непрекъснато увеличаващия се устрем на лавина. Високи пръски обхващаха „Нан-Шан“ от носа до кърмата и изведнъж обичайното люлеене на кораба премина в мятане и гмуркане, сякаш той бе обезумял от страх.

„Това не е шега“ — помисли си Джукс. Докато разменяше обяснителни викове с капитана, тъмнината внезапно се примеси с нощта, спускайки се пред погледа им като нещо осезаемо. Сякаш някой беше угасил забулените светлини на света. Без съмнение Джукс се радваше, че капитанът му е при него. Това бе причина да се чувствува облекчен, като че ли този човек просто с идването си на палубата бе поел по-голямата част от тежестта на бурята върху раменете си. Такива са престижът, привилегията и бремето на началника.

Капитан Макхуър не можеше да очаква такова облекчение от никого на земята. Такава е самотата на началника. Той се опитваше да прозре с бдителния маниер на моряка, втренчил поглед срещу вятъра, сякаш гледаше в очите на някакъв противник, за да вникне в скритите му намерения и да предугади целта и мощността на неговия пристъп. Силният вятър, идващ от непроницаемата тъмнина, фучеше покрай него; той чувствуваше под краката си безпокойството на кораба и не можеше дори да различи силуета на корпуса му. Желаеше това да не е така; и чакаше съвсем мълчалив, сякаш бе поразен от безпомощността на слепеца.

Да бъде мълчалив, беше за него нещо естествено, независимо от това дали времето е лошо или хубаво. До него Джукс се провикна бодро сред бурята:

— Май че ни нагази с най-голямата си сила още в началото, сър.

Слаби проблясъци на светкавица потрепнаха наоколо, сякаш запалени внезапно в някаква пещера, в някаква мрачна и тайна празнина на морето, с под от пенещи се гребенчета.

За един зловещ неспокоен миг те разкриха нащърбена, надвиснала ниско маса облаци, продълговатите очертания на люлеещия се кораб, тъмните фигури на мъже по мостика, изпънали вратове, сякаш вкаменени. Мракът отново се спусна с трептене върху всичко това и тогава най-после дойде истинският пристъп.

То беше нещо страхотно и стремително, като внезапно разчупила се с ярост бутилка. Избухна изведнъж, навсякъде около кораба, с непреодолими трусове и с прилив на грамадни вълни, сякаш някакъв огромен бент бе хвърлен във въздуха откъм посоката на вятъра. В един миг хората загубиха досега си един с друг. Такава е разединяващата сила на бурния вятър: той откъсва човека от другите хора. Земетресението, свличането на почвата, лавината — те застигат човека случайно, някак без страст. А яростната буря го напада като личен враг, мъчи се да го сграби за крайниците, вчепква се в мисълта му, иска да изтика самата му душа навън от него.

Джукс бе откъснат от началника си. Той помисли, че е бил запратен във въздуха на голямо разстояние. Всичко бе изчезнало — дори за момент и способността му да мисли; но ръката му бе намерила една от стойките на парапета. Тежкото му положение ни най-малко не се облекчаваше от склонността му да не вярва в истинността на случилото се. Макар и млад, той бе виждал лошо време и никога не се бе съмнявал в способността си да си представи и най-лошото; но това сега надминаваше до такава степен въображението му, че изглеждаше несъвместимо със съществуването на всякакъв кораб въобще. Той би се показал по същия начин може би, недоверчив и към самия себе си, ако не беше така разтревожен от необходимостта да се бори с крайни усилия срещу една сила, която се стремеше да го откъсне от стойката, за която се бе уловил. Освен това усещането, че се е полуудавил, че е диво разтърсван и че едва ли не се е задушил, го убеди, че не е съвсем погубен.

Струваше му се, че е стоял така безнадеждно сам, хванат за стойката в продължение на дълго, дълго време. Дъждът се изсипваше отгоре му, лееше се, напираше на тласъци. Той дишаше със задъхване; понякога водата, която глътваше, бе сладка, а понякога солена. Повечето време държеше очите си затворени, сякаш очакваше, че зрението му би могло да пострада в страхотния порив на стихията. Когато дръзнеше да премигне за миг, получаваше малко морална подкрепа от зеления лъч на дяснобордовата светлина, която мъждукаше през пороя от дъжд и водни пръски. Той всъщност тъкмо нея гледаше, когато лъчът й падна върху извисилата се вълна, която я угаси. Видя върхът на вълната да се надвесва отгоре, прибавяйки собствения си нищожен трясък към страхотния общ грохот, който беснееше около него, и почти в същия миг стойката бе изтръгната от прегръдката на ръцете му. След смазващото глухо тупване по гръб той изведнъж се видя понесен над водата. Първото му впечатление беше, че цялото Китайско море се е изляло върху мостика. После с по-ясна мисъл Джукс реши, че е изхвърлен през борда. През всичкото време, докато беше носен, подхвърлян и търкалян в големи количества вода, той непрекъснато си повтаряше наум с най-голяма бързина думите:

— Боже мой! Боже мой! Боже мой! Боже мой!

Внезапно, в момент на напиращо чувство за страдание и отчаяние, Джукс взе налудничавото решение да се измъкне от всичко това. И започна да размахва ръце и крака. Но веднага щом подхвана отчаяната си борба, откри, че някак се е омесил с нечие лице, с нечии мушама и ботуши. Сграбчи свирепо всички тези неща едно след друго, изпусна ги, намери ги отново, пак ги загуби и най-сетне сам бе хванат в здравата прегръдка на две силни ръце. Той отговори на прегръдката с прегръдка, притискайки се към едрото здраво тяло. Бе намерил капитана си.

Продължиха да се търкалят, затягайки прегръдката си. Внезапно водата ги пусна долу с груб трясък; и изхвърлени до стената на щурманската рубка, задъхани и с натъртени тела, те успяха, залитайки, да се изправят срещу вятъра, хващайки се кой където може.

От всичко това Джукс излезе силно ужасен, сякаш беше се избавил от невиждано посегателство върху неговите чувства. То беше отслабило вярата му в самия него. Започна да вика безцелно към човека, когото чувствуваше близо до себе си в този адски черен мрак:

— Вие ли сте, сър? Вие ли сте, сър? — та слепоочията му щяха да се пръснат от напрежение.

В отговор чу един глас, сякаш идващ отнякъде много далеч, един възбуден крясък, стигнал до него от много голямо разстояние, единствената дума:

— Да!

Нови маси вода заляха мостика. Той ги посрещна, без да се защити, когато се изляха върху голата му глава, тъй като се държеше за стената и с двете си ръце.

Движенията на кораба бяха съвсем необикновени. Той се клатеше с ужасна безпомощност: забиваше нос надолу, сякаш ударил се вместо в насрещната вълна в празно пространство, и като че ли всеки път срещаше някаква стена, в която да се блъсне. Когато се люлееше, той се наклоняваше неудържимо настрани и после се изправяше обратно с такъв съкрушителен удар, че Джукс усещаше залитането му така, както човек, ударен с дърво по главата, се олюлява, преди да се строполи. С гигантска сила бурята ревеше и бушуваше в мрака, сякаш целият свят беше една непрогледна пропаст. На моменти вятърът връхлиташе върху кораба като изсмукан през тръба, с такава концентрирана сила на напора, сякаш го повдигаше направо от водата и го задържаше така за миг, и тогава като че тръпка преминаваше по него от единия му край до другия. А после започваше отново да се мята, сякаш пуснат във врящ котел. Джукс се мъчеше усилено да събере мислите си и да прецени нещата хладнокръвно.

Морето, загладено от някой по-силен порив на вятъра, отново се издигаше и заливаше двата края на „Нан-Шан“ със снежнобели приливи на пяна, която се разстилаше нашироко през перилата в тъмната нощ. И върху тази ослепителна покривка, разпростряна под черните облаци и изпускаща синкав блясък, капитан Макхуър можа да улови със съкрушен мимолетен поглед няколко съвсем малки черни като абанос петна, капаците на люковете, плътно затворените прозорчета на светлите люкове, главите на покритите лебедки, основата на някоя мачта. Това бе всичко, което той можа да види от своя кораб. Средната част на кораба с мостика, на който беше той и помощникът му, затворената щурманска рубка, където рулевият направляваше кораба, изпълнен със страх, че при по-силен удар би могъл да бъде отнесен през борда заедно с цялата рубка — тази средна част от кораба приличаше на скала край морски бряг, блъскана от прилива и отлива. Като изнесена навътре скала, около която водата вреше, заливаше я, блъскаше се в нея, мяташе се наоколо; като скала сред плискащите се крайбрежни вълни, за която корабокрушенците се хващат, преди да потънат — с тази разлика само, че тя се издигаше, потъваше, люлееше се продължително, без отдих и почивка; като скала, която като по чудо се е откъснала от брега и се е понесла залитаща по вълните.

Бурята ограбваше „Нан-Шан“ с някаква безсмислена, разрушителна ярост: платна, откъснати от въжетата, двойно усукани брезенти, отнесени от вятъра, всичко от мостика, пометено от водата, разкъсани калъфи, изкривени перила, разбити капаци на прозорци — а и две от лодките вече ги нямаше. Те бяха изчезнали, без някой да ги чуе и види, стопявайки се в гривата и прегръдката на вълните. Едва по-късно, когато при белезникавия блясък на друга висока вълна, заляла кораба, Джукс зърна два чифта висилки за спасителни лодки да се подават черни и голи от гъстия мрак, с развяващо се скъсано въже и подскачащ въз въздуха железен скрипец, той започна да си дава сметка за онова, което се бе случило на три ярда зад гърба му.

Проточи глава напред, търсейки пипнешком ухото на началника си. Устните му се допряха до него — голямо, месесто и съвсем мокро.

Извика с глас, изпълнен с тревога:

— Лодките ни… отиват вече, сър.

И пак чу този глас, неестествен и слаб, но с пронизваща сила на спокойствие сред страшния дисонанс от шумове, сякаш идващ от някакво далечно спокойно място отвъд черния безкрай на бурята; пак чу мъжки глас — нежния и неукротим звук, който може да предава безбройните нюанси на мисълта, да изразява решителност и воля, който ще произнесе уверените думи в онзи ден последен, когато небето ще се сгромоляса и ще се раздава справедливост; той пак го чу да се провиква към него сякаш отнякъде далеч, много далеч:

— Добре.

Джукс помисли, че не е успял да обясни достатъчно.

— Нашите лодки, лодките, казвам… лодките, сър. Две вече ги няма.

Същият глас, на една стъпка от него и въпреки това толкова далечен, изкрещя съвсем съзнателно:

— Нищо не може да се направи.

Капитан Макхуър не се бе обърнал нито веднъж, но Джукс долови още някои думи през вятъра:

— Какво може… очаква… когато се блъскаме да пробием през… такава… Все трябва… оставим нещо след… разбира се от само себе си.

Джукс продължи да слуша внимателно, за да чуе още нещо. Но нямаше нищо повече. Това бе всичко, което капитан Макхуър имаше да каже; и Джукс по-скоро си представяше, отколкото виждаше широкия дебел гръб пред себе си. Непроницаема тъмнина падна плътно върху призрачните отблясъци на морето. И Джукс бе обзет от смътното убеждение, че нищо не би могло да се направи.

Ако механизмът за управление на кораба не се повреди, ако огромните количества вода не смачкат палубата или не разбият някой от люковете, ако машините не откажат, ако би могло да се поддържа движението на „Нан-Шан“ срещу този ужасен вятър и ако не пропадне под някоя от тези страхотни вълни (Джукс съзираше от време на време с изпълнени от безпокойство очи само белите им гребени да се издигат високо над носа) — тогава имаше вероятност корабът да оцелее. Нещо като че ли се преобръщаше в душата на помощник-капитана, изтласквайки най-отгоре чувството, че „Нан-Шан“ е загубен.

„Свършено е с него“ — каза си той с изненадваща тревога, сякаш беше открил някакво неочаквано съдържание на тази си мисъл. Някое от тези неща неизбежно щеше да се случи. Нищо вече не можеше да бъде предотвратено и нищо не можеше да се поправи. Хората на борда бяха без значение, а и корабът не би могъл да издържи. Стихията надвишаваше всякакви възможности.

Джукс почувствува една ръка да се отпуска тежко върху раменете му; и на тази покана той отвърна с голяма взаимност, като прихвана капитана си през кръста.

Те стояха така, здраво прегърнати в тъмната нощ, подпирайки се един-друг срещу вятъра, опрели буза до буза и устните до ухото, като туловища на два кораба, свързани от носа до кърмата.

И Джукс чу гласа на началника си едва ли по-високо, отколкото преди, но по-близко; сякаш тръгнал срещу огромния напор на стихията, той се бе приближил, донасяйки със себе си някакво странно въздействие на спокойствие като чистия блясък на сияние.

— Знаете ли къде отидоха хората? — питаше той, енергичен и в същото време губещ се, преодолявайки силата на вятъра, и веднага изчезна.

Джукс не знаеше. Те всички бяха на мостика, когато истинската сила на бурята връхлетя върху кораба. Нямаше никаква представа къде са пропълзели. Сега не се виждаха никъде, въпреки че едва ли биха могли с нещо да помогнат. Джукс някак си се безпокоеше от желанието на капитана да разбере къде са хората.

— Трябват ли ви хора, сър? — извика той боязливо.

— Длъжен съм да ги зная — натърти капитан Макхуър. — Дръжте се здраво.

Те се държаха здраво един за друг. Един пристъп на необуздана ярост, един зъл порив на вятъра просто съвсем закова кораба; той само се люлееше бързо и леко като детска люлка в продължение на един страхотен момент на напрежение, докато всичкият въздух наоколо фучеше бясно покрай него, сякаш бягаше с грохот далеч от мрачните дълбини на земята.

Това ги задушаваше и със затворени очи те затегнаха още повече прегръдката си. Издигналият се в тъмното от силата на вятъра стълб вода се удари в кораба, пречупи се и се стовари от високо върху мостика с трясък и със смазваща тежест.

Един летящ къс от тази сгромолясваща се грамада вода, една пръска само ги обви във водовъртеж от краката до над главите, като пълнеше разярено ушите, устата и ноздрите им със солена вода. Изтласкваше нозете, увиваше се бързо около ръцете и после стремително откипя току под брадите им; отваряйки очи, те видяха натрупалата се пяна да се мята насам-натам сред онова, което изглеждаше като отломки от някакъв кораб. Той беше се поддал, сякаш бяха сломили съпротивата му. Техните тупкащи сърца също така не устояха пред страхотния удар; и изведнъж „Нан-Шан“ се изправи, за да продължи да се гмурка напред, сякаш се мъчеше да се измъкне изпод развалините.

В тъмното вълните като че ли налитаха от всички страни, за да го задържат там, където можеше да загине. Имаше злоба в начина, по който те се отнасяха към него, и жестокост в ударите, които му нанасяха. Той беше като живо същество, хвърлено на гнева на тълпата: блъскан ужасно, удрян, повдиган нагоре, хвърлян отново долу, тъпкан. Капитан Макхуър и Джукс се държаха един за друг, оглушени от шума, със запушени от вятъра уста; и голямото физическо възбуждение, което кипеше около телата им, донесе като необуздана проява на страст дълбоко безпокойство в техните души. Един от онези диви и страшни писъци, които понякога се чуват да преминават тайнствено над главите през постоянния грохот на бурята, връхлетя, сякаш носен на криле, върху кораба и Джукс се опита да го надвика:

— Ще преживее ли корабът всичко това?

Викът се беше изтръгнал от самите му гърди. Той беше непреднамерен като мисъл, която внезапно се ражда в главата, затова самият Джукс не чу нищо от него. Всичко бе веднага потушено — мисъл, намерение, усилие — и неуловимото трептене от неговия крясък се сля с бурните вълни на въздуха.

Той не очакваше никакъв отговор. Абсолютно никакъв. Защото наистина какъв отговор би могло да му се даде. Но след малко помощник-капитанът чу с удивление слабия и упорит глас в ухото си, невръстно слабия звук, останал непобеден в гигантския шум:

— Може би.

Това беше някакъв глух вик, по-трудно уловим от шепот. И ето че гласът се върна отново, полузадушен от страхотния трясък, като кораб, който се бори срещу вълните в океана.

— Да се надяваме! — провикна се той, слаб, самотен и невъзмутим, чужд на представите за надежда или страх; и после протрептя в несвързани думи:

— Корабът… Това… Никога — все пак… за най-доброто.

Джукс се отказа да се напряга повече.

После гласът, сякаш бе единственото нещо, способно да устои на силата на бурята, като че ли започна да се усилва и да става по-устойчив при последните разпокъсани викове:

— Продължава да блъска… строителите… свестни хора… И да рискуваме… Раут… добър мъж.

Капитан Макхуър свали ръката си от раменете на Джукс и с това престана да съществува за своя помощник, толкова беше тъмно; след напрегнатото усилие на всеки мускул Джукс се отпусна целият. Ведно с терзаещата болка на върховно изпитание така много му се спеше, сякаш беше бит и измъчван до крайна изнемога. Вятърът сграбчи главата му и се опита да я изтръгне от раменете; дрехите му, пълни с вода, тежаха като олово, студени и със стичащи се по тях струйки, подобно на броня от топящ се лед; той затрепери — и тази тръпка продължи дълго; с ръце, стиснали здраво това, за което се държеше, той се остави да потъне бавно в дълбините на телесното страдание. Беше съсредоточил мислите си върху себе си някак безцелно и празно и когато нещо го побутна леко отзад в коленете, той, както се казва, цял подскочи от уплаха.

При внезапното си навеждане напред Джукс се блъсна в гърба на капитан Макхуър, който не се и помръдна; и тогава една ръка го сграбчи за бедрото. Настъпило бе затишие, някакво заплашително затишие на вятъра, бурята си поемаше дъх — и той почувствува, че го опипват грубо. Беше боцманът. Джукс разпозна тези ръце, толкова дебели и огромни, като че ли принадлежаха на човек от някаква нова порода.

Боцманът бе стигнал до мостика, пълзейки срещу вятъра, и бе усетил с темето си нозете на първия помощник. Веднага се сви и започна да изследва тялото на Джукс отдолу нагоре с благоразумни, извинителни опипвания, както подхождаше на подчинен.

Той беше грозен, дребен на ръст и начумерен моряк на петдесет години, силно окосмен, късокрак, с дълги ръце, приличащ на остаряла маймуна. Имаше огромна сила; в големите му непохватни лапи, издадени напред като кафяви боксови ръкавици в края на косматите ръце, най-тежките предмети биваха подмятани като играчки. Освен прошарената вълна на гърдите, заплашителните обноски и дрезгавия глас той не притежаваше нито един от класическите белези на хората от неговата категория. Добрият му нрав стигаше почти до глуповатост: всеки си правеше с него каквото иска; човек с лек и общителен характер, в него нямаше нито капка инициатива. Поради тези причини Джукс не го обичаше; но капитан Макхуър, за безкрайно неудоволствие на Джукс, изглежда, смяташе, че той е първокласен боцман.

Боцманът се изправи, хващайки се за дрехата на Джукс, позволил си тази свобода с най-голяма сдържаност и само дотолкова, доколкото това му се налагаше поради бурята.

— Какво има, боцмане, какво има? — извика Джукс подразнен. Какво ли би могъл да търси на мостика този загубен боцман? Тайфунът бе изнервил Джукс. Пресипналото мучене на другия, макар и неразбираемо, като че ли подсказваше състояние на живо задоволство. Не можеше да има никаква грешка. Старият глупак се радваше на нещо.

Другата ръка на боцмана бе напипала някакво друго тяло, защото с променен тон на гласа си той започна да пита:

— Вие ли сте, сър? Вие ли сте, сър?

Вятърът заглуши неговия вой.

— Да! — изкряска капитан Макхуър.

IV

Всичко, което боцманът в резултат на крайно изобилие от викове можа да обясни на капитан Макхуър, беше странната новина, че „Всички тия китайци в средната палуба са се измъкнали, сър“.

Откъм подветрената страна Джукс чуваше двамата да крещят на шест инча от лицето си, както в тиха нощ можете да чуете двама души на половин миля един от друг да разговарят през някоя нива. Той долови сърдитото „Какво? Какво?“ на капитан Макхуър и напрегнатия дрезгав глас на другия.

— Накуп… видях ги лично… Ужасна картина, сър… сметнах да… ви кажа.

Джукс остана безучастен, сякаш се чувствуваше освободен от отговорност поради силната буря, която правеше съвсем безполезна, дори самата мисъл за предприемане на нещо. Освен това още твърде млад той бе така погълнат от стремежа да запази сърцето си абсолютно калено срещу най-лошото, което можеше да дойде, че бе започнал да чувствува непреодолимо отвращение към всякакъв друг вид дейност. Не бе уплашен; знаеше това, защото, твърдо уверен, че никога няма да види следващия изгрев на слънцето, запази спокойствие в тази си увереност.

Това са онези моменти на бездействен героизъм, на какъвто дори свестни хора се поддават понякога. Мнозина капитани на кораби без съмнение могат да си спомнят подобен случай из своя опит, когато точно такъв транс на дяволски стоицизъм е обземал внезапно целия екипаж на кораба. Джукс обаче нямаше богат опит с хора или с бури. Той мислеше, че е спокоен, неумолимо спокоен; но в действителност бе смутен; не до степен на малодушие, а само доколкото един порядъчен мъж би си позволил това, без да изпита отвращение към самия себе си.

Това беше по-скоро едно наложено насила вцепеняване. То идва в резултат на продължителното силно напрежение от една буря; от постоянно увеличаващата се степен на нещастието; и после — телесната умора от самото усилие да останеш жив сред прекалената суматоха; пронизваща и натрапчива умора, която прониква дълбоко в гърдите на човека, за да гнети и съкруши сърцето му, това сърце, което е непоправимо и което пред всички блага на земята — дори пред самия живот — жадува за спокойствие.

Джукс бе зашеметен много повече, отколкото сам предполагаше. Той се държеше — целият мокър, целият измръзнал, с вдървени ръце и крака; и в момент на халюцинация от бързи видения (казват, че давещият се виждал целия си живот) пред него изплуваха всевъзможни спомени, които нямаха никаква връзка със сегашното му положение. Спомни си баща си например: достопочтен търговец, който при един неблагополучен прелом в работите си тихичко легна болен и веднага умря в състояние на пълно примирение. Джукс не си спомни за тези обстоятелства, разбира се, но оставяйки иначе безучастен, той сякаш видя съвсем ясно лицето на нещастния човек; една игра на карти, която бе играл, когато бе още почти момче, в залива Тейбъл на борда на някакъв кораб, който след това бе потънал с целия си екипаж; дебелите вежди на първия си капитан; и без всякакво вълнение си спомни за майка си — така, както преди години влизаше безшумно в нейната стая и я намираше там да седи с книга в ръка, за майка си, и тя мъртва сега, — решителна жена, останала в затруднено положение, която така енергично се бе заела с неговото възпитание.

Всичко това едва ли бе траяло по-дълго от секунда, може би не и толкова дори. Една тежка ръка бе паднала върху раменете му; гласът на капитан Макхуър произнасяше неговото име в ухото му.

— Джукс! Джукс!

Той долови тона на дълбоко безпокойство. Вятърът бе налетял с цялата си тежест върху кораба, мъчейки се да го затисне сред вълните, които съвсем го заливаха, сякаш бе потопен надълбоко пън; а увеличаващата се сила на грохота се носеше отдалеч чудовищно застрашителна. Високите вълни връхлитаха от тъмното с призрачната светлина на гребените си — светлината на морската пяна, която с яростен, кипящ, мътен проблясък показваше върху стройния корпус на кораба надвесването, сгромолясването и кипящото бясно разливане на всяка вълна. Нито за момент корабът не можеше да се отърси от водата; Джукс, вдървен, съзря в неговото движение лошия призрак на напълно безконтролно мятане по водата. Той повече не се бореше с разум. Това беше началото на края, и нотката на живо безпокойство в гласа на капитан Макхуър го отврати като проява на сляпо и пагубно безумие.

Магията на бурята бе завладяла Джукс. Той бе проникнат от нея, погълнат от нея; той бе скован от нея със суровостта на нямо вглъбение. Капитан Макхуър продължаваше упорито да крещи, но вятърът се вмъкваше между тях като плътен клин. Той висеше на врата на Джукс, тежък като воденичен камък, и внезапно главите им се чукнаха една в друга.

— Джукс! Мистър Джукс, чувате ли!

Той трябваше да отговори на този глас, който не искаше да бъде заглушен. Отговори по обичайния начин:

— Да, сър.

И тозчас сърцето му, разстроено от бурята, която поражда страстно желание за спокойствие, се разбунтува срещу тиранията на дисциплината и началничеството.

Капитан Макхуър държеше здраво главата на помощника си и я притискаше към тайнствено мълвящите си устни. Понякога Джукс го прекъсваше, предупреждавайки бързо: „Внимавайте, сър!“ Или капитан Макхуър изреваваше в ревностна подкана: „Дръж се здраво там!“ И цялата мрачна вселена сякаш се залюляваше заедно с кораба. Млъкнаха. Корабът все още плаваше. И капитан Макхуър поднови виковете си.

— … казва… всичките… измъкнали… Трябва да се види… какво става.

Когато стихията бе връхлетяла с пълна сила върху кораба, бе станало невъзможно да се стои повече на палубата му; и моряците, слисани и ужасени, бяха потърсили убежище в левия коридор под мостика. Той имаше врата назад към кърмата, която те бяха затворили; беше много тъмен, студен и потискащ. При всяко силно наклоняване на кораба всички заедно изстенваха в тъмнината и чуваха как тонове вода се леят наоколо, сякаш се мъчеха да стигнат до тях. Боцманът се беше опитал да ги понахока сърдито, но както по-късно се изрази, никога не бе имал работа с по-щури хора. Те се чувствуваха достатъчно удобно там, в безопасност, пък и не ги търсеха за никаква работа; и все пак само мърмореха и се оплакваха като болни деца. Най-сетне един от тях каза, че ако имало поне някаква светлинка да могат да си виждат носовете, нямало да бъде чак толкова лошо. Той каза, че пощурявал да лежи там в тъмното и да чака проклетата черупка да потъне.

— Защо не излезеш навън тогава и да свършиш на бърза ръка? — обърна се боцманът към него.

Това предизвика вой от проклятия. Боцманът се видя обсипан от всякакъв вид упреци. Моряците, изглежда, се чувствуваха обидени от това, че не им бяха доставили на часа някаква лампа като с вълшебна пръчка. Хленчеха за светлинка, когато щеше да дойде моментът на потъването! И макар безсмислието на ругатните им да бе очевидно — тъй като никой не би могъл да се надява, че ще успее да стигне до помещението с лампите, което се намираше на кърмата — боцманът беше много силно обезпокоен. Той смяташе, че е непристойно от тяхна страна да мърморят така по негов адрес. И им го каза, но думите му бяха посрещнати с всеобщо неодобрение и оскърбления. И затова потърси убежище в сърдито мълчание. В същото време техният ропот, въздишки и мърморене много го тревожеха, но скоро му мина през ума, че шест лампи-глобуси висят в туиндека и че съвсем не би било несправедливо, ако кулите бъдат лишени от една от тях.

„Нан-Шан“ имаше един бункер за въглища, който се простираше от единия борд до другия, свързваше се посредством желязна врата с предния туиндек, тъй като понякога биваше използван за товари. Сега той бе празен и люкът му бе първият в този коридор. Следователно боцманът можеше да се вмъкне там, без въобще да излиза на палубата; но за голяма своя изненада той откри, че не е в състояние да убеди когото и да било да му помогне да отвори капака на люка. При все това се опита да го намери пипнешком, но един човек от екипажа, който лежеше на пътя му, отказа да се помръдне.

— Та аз само искам да ви намеря тая проклета лампа, за която ми плачете — увещаваше боцманът почти умолително.

Някой му викна да се маха и да си натика главата в чувал. Той съжаляваше, че не можа да разпознае гласа и че е толкова тъмно, та не може да го види, иначе, както каза, би му дал да разбере на този кучи син, пък каквото ще да става. Въпреки това бе решил да им покаже, че може да намери лампа дори ако трябва да загине за това.

При бурното люлеене на кораба всяко движение беше опасно. Само да лежи човек, вече му костваше достатъчно усилия. Той едва не си строши врата, като се спускаше в бункера. Падна на гърба си и се затъркаля безпомощно от единия край до другия в опасна близост с един тежък, железен прът — въглищарски лом вероятно, — оставен там долу от някого. Този предмет го нервираше, сякаш беше някакъв див звяр. Не можеше да го види, тъй като стените на бункера бяха покрити с въглищен прах и вътре беше непрогледно тъмно; но го чуваше да се плъзга, да дрънчи и да се блъска насам-натам, винаги в съседство с главата му. И като че ли вдигаше извънредно голям шум — издаваше тежки глухи удари, сякаш беше голям, колкото подпора на мост. Боцманът успя да забележи всичко това, докато се мяташе от десния до левия борд и обратно и докато драскаше отчаяно с нокти по гладките стени на бункера в опитите си да се задържи. Понеже люкът на туиндека не прилягаше съвсем добре, той забеляза на долния му край тънка ивица бледа светлина.

Бидейки моряк и все още енергичен мъж, на него не му беше необходим кой знае какъв късмет, за да се изправи отново на крака; късметът се състоеше в това, че при опитите си да се изправи, боцманът напипа железния лом и го хвана здраво. Инак би се страхувал, че може да му строши краката или най-малкото да го събори отново. Отначало застана неподвижен. Чувствуваше се несигурен в този мрак, който като че ли правеше движенията на кораба непознати, непредвидени и трудни да им се противодействува. За момент се почувствува така разколебан, че не посмя да мръдне, от страх да не би „всичко да започне отново“. Нямаше никакво намерение да бъде раздробен в този бункер.

Бе си ударил два пъти главата; и малко бе зашеметен. Сякаш все още ясно чуваше дрънченето и ударите на железния прът край ушите си, затова го стисна още по-силно, за да докаже на самия себе си, че го държи сигурно в ръка. Беше малко учуден от яснотата, с която тук долу можеше да чува как бурята беснее. В празното пространство на бункера нейният вой и рев като че ли придобиваха нещо от човешкия характер, от човешката ярост и болка — не бяха толкова необятни, но затова пък безкрайно остри. А имаше също така с всяко наклоняване и удари — тежки, глухи удари, сякаш някакъв обемист, близо петтонен предмет се търкаляше свободно в трюма. Но такъв предмет в товара нямаше. Нещо на палубата? Невъзможно. Или пък покрай бордовете? Не можеше да бъде.

Той размисли всичко това бързо, ясно, компетентно като моряк и в края на краищата си остана озадачен. Този шум все пак идваше отвън заглушен, заедно с изтичането и изливането на вода по палубата над главата му. Вятърът ли беше това? Сигурно. Тук долу той вдигаше голям шум, сякаш това бяха виковете на цяла тълпа полудели мъже. И в себе си откри също така желанието да намери лампа — та ако щете дори само за да му свети, когато потъва — и трескавото нетърпение да се измъкне от този бункер колкото е възможно по-скоро.

Той издърпа резето: тежката желязна плоча се завъртя на пантите си; и сякаш отвори вратата за воя на бурята. Посрещна го хор от дрезгави викове: въздухът бе спокоен и плискането на водата отгоре се заглушаваше от глъчката на потискани гърлени крясъци, които създаваха впечатление за отчаяна суматоха. Разкрачи крака по цялата ширина на вратата и протегна врат. И отначало съзря само онова, което беше дошъл да търси: шест малки жълти пламъка, които се люлееха буйно сред плътната маса на полумрака.

Помещението бе укрепено като минна галерия, с една редица подпорни в средата и напречни греди над главата, които продължаваха напред в тъмното — неизвестно докъде. А на лявата страна се виждаше неясно като вдлъбнатина в една от стените някаква огромна маса с полегати очертания. Всичко това заедно със сенките и очертанията се движеше непрестанно. Боцманът гледаше напрегнато: корабът се килна надясно и силен вой се чу откъм онази маса, която се издигаше полегато като сринала се пръст.

Парчета дърво изсвистяха покрай него. Дъски, помисли той, неизразимо изненадан, като дръпна бързо назад главата си. Един човек се плъзна покрай краката му, с отворени очи, по гръб, протягайки вдигнати нагоре ръце към нещо несъществуващо; и още един дойде, подскачащ като откъртил се камък, с глава между нозете си и вкопчени здраво ръце. Опашката на косата му шибаше във въздуха; посегна да се хване за краката на боцмана и от разтворената му ръка някакво светло бяло колелце се търкулна към единия крак на боцмана. Боцманът видя, че това е сребърен долар, и викна учуден. С внезапен шум на тъпчене и влачене на боси крака и с гърлени викове камарата от гърчещи се тела, откъснала се от вътрешната страна на кораба, се скупчи от лявата и после, като се плъзна, инертна и боричкаща се, се понесе към дясната страна с тъп, глух тътен. Виковете престанаха. Боцманът дочу продължителен стон през грохота и свистенето на вятъра; видя неоправима плетеница от глави и рамене, голи ходила, които ритаха нагоре, юмруци, които се размахваха, гърбове, които се премятаха, нозе, оплетени на опашка коси, лица.

— Боже мили! — провикна се той ужасен при тази гледка и се прилепи назад о железния люк.

Да разкаже за това, ето за какво бе дошъл той на мостика. Не можеше да го запази само за себе си; а на кораба има само един човек, пред когото заслужава да го кажеш, за да ти олекне. Когато се връщаше обратно през коридора, хората от екипажа го ругаха, загдето е такъв глупак. Защо не донесъл лампата? Какво значение, по дяволите, имаха тези кули за когото и да било! Но когато излезе навън и видя крайно опасното състояние на кораба, всичко, което ставаше вътре, започна да му се струва не особено важно.

В първия миг той помисли, че е излязъл от коридора тъкмо в момента, когато корабът потъва. Стълбичката към мостика беше отнесена от водата, но огромните вълни, заливащи кърмата, го понесоха нагоре. След това за известно време трябваше да лежи по корем, като се държеше за една от халките, и от време на време си поемаше дъх, гълтайки солена вода. Той се промъкна още малко напред, пълзешком, премного уплашен и разстроен, за да се върне назад. По такъв начин стигна до задната част на щурманската рубка. На това относително защитено място той намери втория помощник-капитан. Боцманът бе приятно изненадан, защото бе с впечатление, че всичко живо на палубата сигурно е отдавна отнесено от водата. Попита нетърпеливо къде е капитанът.

Вторият помощник се бе свил долу като малко зло животинче под някакъв плет.

— Капитанът ли? В морето, след като ни вкара в тая беда. — Първият помощник и той също, доколкото знаел или го интересувало. Още един глупак. Нямало значение. Полека-лека всеки си отивал.

Боцманът отново изпълзя навън сред силния вятър; не защото, както каза, много очаквал да намери някого, а само за да се махне от „оня мъж“. Той пролази навън така, както прокуденият отива да се срещне с немилостивия свят. Затова и толкова силно се зарадва, когато намери Джукс и капитана. Но онова, което ставаше в туиндека, бе за него вече от второстепенно значение. Освен това трудно беше да го чуят. Все пак той успя да съобщи, че китайците се мятали на произвола заедно със сандъците си и че дошъл горе нарочно да докладва за това. Колкото до екипажа — моряците били добре. След това, вече успокоен, се смъкна на пода в седнало положение, прегърнал с ръце и крака стойката за телеграфа на машинното отделение — желязна отливка, дебела като стълб. Когато и тя свършеше, ех, предполагаше, че и той ще свърши. И повече и не помисли за кулите.

Капитан Макхуър бе дал на Джукс да разбере, че иска от него да слезе долу да види какво става.

— И какво следва да направя, сър? — Мокрото тяло на Джукс трепереше цялото така силно, че гласът му прозвуча като блеене.

— Вижте най-напред… Боцманът… казва… на произвола.

— Тоя боцман е проклет глупак — изстена Джукс неуверено.

Абсурдността на отправеното към него искане възмути Джукс. Той така не желаеше да отиде, сякаш в момента, в който би напуснал палубата, корабът сигурно щеше да потъне.

— Трябва да зная… не мога да напусна…

— Ще се успокоят, сър.

— Бият се… боцманът казва, че се бият… Защо? Не мога да позволя… да се бият… на борда… Бих предпочел да останете тук… случай… аз самият… отнесен в морето… Спрете това… по някакъв начин. Вижте и ми кажете… по тръбата за машинното. Не искам… идвате тук горе… толкова често. Опасно… движи човек… палубата.

Оказал се в безизходно положение, Джукс трябваше да слуша ужасни намеци.

— Не желая… да ви загубя… докато… корабът не е… Раут… добър мъж. Корабът… може… през всичко това… все още се държи.

Изведнъж Джукс разбра, че ще трябва да отиде.

— Мислите ли, че ще издържи? — изкрещя той.

Но вятърът погълна отговора, от който Джукс успя да долови само единствената дума, произнесена с голяма сила:

— … Винаги…

Капитан Макхуър освободи Джукс и навеждайки се над боцмана, викна:

— Върни се с помощника.

Джукс знаеше само, че ръката се е махнала от раменете му. Бе освободен след получената заповед — за да направи какво? Той така се ядоса, че се пусна небрежно и в същия миг бе просто издухан. Струваше му се, че нищо не може да попречи да бъде изметен направо през кърмата във водата. Бързо се просна на пода и боцманът, който го следваше, се стовари отгоре му.

— Не ставайте още, сър — извика боцманът. — Не е толкова бързо!

Една вълна ги заля. Джукс долови боцманът да изломотва нещо, че стълбичките за мостика били отнесени.

— Аз ще ви спусна долу, сър, за ръцете — изкрещя той. Извика още нещо — че коминът вероятно щял също да отиде в морето. Джукс помисли, че това е много възможно, и веднага си представи огънят в котлите угаснал, корабът безпомощен… Боцманът до него продължаваше да вика.

— Какво? Какво има? — изкряска Джукс многострадално; а другият повтори:

— Какво ли би казала моята старица, ако можеше да ме види сега?

В коридора, където беше навлязла доста вода и се плискаше в тъмнината, хората бяха безмълвни като смъртта, докато Джукс не се препъна в един от тях и грубо го наруга, загдето му се бил изпречил на пътя. Тогава два-три гласа, нетърпеливи и слаби, запитаха:

— Някаква надежда за нас, сър?

— Какво става с вас, глупаци такива? — рече той ядно. Струваше му се, че би могъл да се хвърли там долу сред тях и да не мръдне никога вече. Но те, изглежда, се ободриха; и сред раболепни предупреждения: „Внимавайте! Пазете се от капака на люка, сър!“ го спуснаха в бункера. Боцманът тупна долу подир него и веднага щом се изправи, забеляза:

— Тя би рекла: „Хак ти е, стари глупако, загдето тръгна по тия морета.“

Боцманът имаше малко парици и обичаше да обръща внимание на този факт, като често споменаваше за тях. Съпругата му — пълна жена — и двете му вече порасли дъщери държаха магазинче за зеленчуци и плодове в лондонския квартал Ист Енд.

В тъмното Джукс, които се чувствуваше нестабилен, чуваше далечно оглушително трополене. Едно сподавено непрекъсващо кряскане идваше като че ли някъде отстрани; а отгоре по-мощният вой на бурята се спускаше върху всичкия този шум наоколо. Главата му се въртеше. И на него също в този бункер движението на кораба му се струваше необикновено и застрашително и подкопаваше решителността му, сякаш никога преди не бе плавал по море.

Мина му мисълта да се измъкне оттук; но споменът за гласа на капитан Макхуър не му позволяваше да го стори. Заповядано му бе да отиде и да види. Каква е ползата от тога, питаше се той. Разгневен си каза, че ще види; разбира се, ще види. Но боцманът, клатушкайки се тромаво, го предупреди да бъде внимателен, като отваря вратата; някакъв проклет бой се водел вътре. И Джукс, обзет сякаш от пристъп на силна болка, ядосано попита за какъв дявол се бият онези там.

— Долари! За долари, сър. Всичките им прогнили сандъци са се разтрошили. Проклетите им пари подскачат из цялото помещение, а те се търкалят след тях презглава — късайки и хапейки като не знам какво. Същински малък ад е там вътре.

Джукс конвулсивно отвори люка. Нисичкият боцман надникна под ръката му.

Една от лампите бе угаснала, вероятно строшена. Злобни гърлени викове достигаха високо до ушите им и някакъв странен запъхтян звук, идващ от всичките тези напрягащи се гърди. Силен страничен удар се стовари върху кораба и отгоре шеметно се изсипа вода. Джукс видя една глава да се удря силно в пода, дебелите прасци на два крака да се размахват нависоко, мускулести ръце да се преплитат около едно голо тяло, едно жълто лице, с отворена уста и скован див поглед, да поглежда нагоре и да изчезва. Празен сандък се претърколи с трясък, един мъж отскочи и падна на главата си, сякаш някой го бе отпратил с ритник; а малко по-надалеч други, трудно различими тела се изсипаха като търкалящи се надолу камъни, трополейки по пода с краката си и размахвайки диво ръце. Стълбата към люка бе отрупана с кули, които гъмжаха по нея като пчели върху клон. Те висяха по стъпалата като пълзящ, мърдащ грозд, блъскайки бясно с юмруци по долната страна на затворения люк, а неудържимият наплив на водата отгоре се чуваше в интервалите между виковете им. Корабът се наклони още повече и те започнаха да падат: най-напред един, после двама, а след това всички останали се откъснаха заедно и политнаха право надолу със силен крясък.

Джукс стоеше слисан. Боцманът, със сърдито безпокойство, го молеше:

— Не влизайте там вътре, сър.

Помещението като че ли се въртеше около себе си, подскачайки непрекъснато; и когато корабът се издигна пред една вълна, Джукс реши, че всичките тези хора ще се строполят отгоре му накуп. Той се измъкна гърбом, затръшна люка и с треперещи ръце натисна резето…

Веднага щом помощникът му отиде долу, капитан Макхуър, останал самичък на мостика, движейки се настрани и олюлявайки се, се добра до щурманската рубка. Тъй като вратата й се отваряше навън, той трябваше да се бори с бурята, за да може да влезе, и когато най-после успя да се вмъкне, то бе с моментален трясък и удар, сякаш го изстреляха през дървената врата. Макхуър застана отвътре, като се държеше за дръжката на бравата.

Командният рулеви механизъм изпускаше пара и в това оградено отвсякъде място стъклото на похлупака на компаса образуваше лъскав светещ овал в тънката бяла мъгла. Вятърът ревеше, виеше, свиреше с внезапни поривисти пристъпи, които блъскаха вратите и капаците сред злобното тропане на пръските вода. Два кангала въжета за лота и една малка брезентова торба висяха на дълго въже и със силно люлеене отскачаха и се блъскаха обратно в дървената преграда. Дървените скари под краката почти плуваха; и при всеки помитащ удар на вълните буйно струеше вода през пролуките около цялата врата, а мъжът на руля беше захвърлил шапката и сакото си и стоеше подпрян на касата на механизма в раирана памучна риза, разтворена на гърдите. Малкото месингово колело в ръцете му изглеждаше като светла и чуплива играчка. Жилите на врата му изпъкваха твърди и сухи, във вдлъбнатината под гърлото му имаше тъмно петно, а лицето му бе бездушно и хлътнало като на мъртвец.

Капитан Макхуър изтри очи. Вълните, които без малко не го пометоха през борда, бяха отнесли за голяма негова досада непромокаемата широкопола шапка от плешивата му глава. Пухкавите и светли косми, наквасени и потъмнели, приличаха на проскубано гранче памучни конци, залепнало на къдри около голия череп. Лицето му, святкащо от морската вода, бе порозовяло от вятъра, от жиленето на пръските. Той сякаш бе дошъл облян в пот, след като е стоял пред някаква пещ.

— Вие тук? — измънка той тежко.

Вторият помощник бе успял да се добере до кормилната рубка малко преди това. Беше се залостил в един от ъглите със свити нагоре колена, притискайки юмруци към слепите си очи; и тази му поза подсказваше гняв, мъка, примирение, капитулация, примесени с насъбрана злоба. Той каза печално и непокорно:

— Хм, сега е мой ред да бъда на вахта долу, нали?

Парният механизъм издрънча, притихна и пак издрънча; и очните ябълки на рулевия щяха да изскочат навън, сякаш беше гладен човек, за когото циферблатът на компаса под стъкления похлупак е парче месо. Бог знае колко време го бяха оставили там да кормува, забравен сякаш от целия екипаж. Звънците не бяха звънели; не бе имало никаква смяна; установеният на кораба ред беше отишъл по дяволите; но той се стараеше да държи носа в посока север-североизток. Кормилото може би го нямаше вече, огънят можеше да е угаснал, машините да са се повредили, корабът да е готов да се прекатури като труп, отгде да знае? Едничката му грижа бе да не се обърка и да не загуби властта си над кораба, защото стрелката на компаса се люшкаше силно и в двете посоки, гърчейки се върху иглата, а понякога като че ли правеше пълно превъртане. Той се измъчваше от силното напрежение на ума. Ужасно се страхуваше също така, че рубката ще бъде отнесена. Планини от вода продължаваха да се сгромолясват върху нея. Когато корабът се заби надолу в едно от отчаяните си гмуркания, ъглите на устните на Макхуър се свиха конвулсивно.

Капитан Макхуър погледна нагоре към часовника в рубката, закрепен с винтове за дървената стена; върху белия му циферблат черните стрелки като че ли стояха съвсем неподвижни. Беше един и половина часът след полунощ.

— Нов ден — смънка той на себе си.

Вторият помощник го чу и повдигайки глава като човек, който оплаква съдбата си сред развалините, възкликна:

— Няма да го видите да съмне!

Китките на ръцете и коленете му се тресяха силно.

— Не, ей богу! Няма…

И отново притисна лицето си с юмруци.

Тялото на рулевия се раздвижи леко, но главата му не се помръдна — като каменна глава от някоя колона, закрепена здраво да гледа само в една посока. При едно силно наклоняване встрани, което едва не отнесе изпод него навлечените му в ботуши крака, и тъкмо когато се олюляваше, за да се задържи, капитан Макхуър каза строго:

— Не обръщайте внимание на приказките на оня човек. — И после с неопределена промяна в гласа, много сериозен, добави:

— Той не е на служба.

Морякът не каза нищо.

Бурята се усилваше, разтърсвайки малкото помещение, което сякаш бе затворено плътно за вятъра; и светлината на компаса трепкаше през всичкото време.

— За вас не е имало смяна — продължи капитан Макхуър, като гледаше надолу. — И все пак искам да останете на руля, докогато можете да издържите. Вече сте му намерили цаката. Ако дойде друг човек, може да обърка всичко. Няма да свърши работа. Не е детска игра това. Пък и хората вероятно са заети с някаква работа долу… Как мислите, ще можете ли?

Рулевият механизъм подскочи с рязко кратко издрънчаване и престана да пуши като главня; и бездушният човек, с неподвижен поглед, избухна, сякаш целият порив вътре в него се бе излял на устните му:

— Ей богу, сър! Мога да кормувам безкрай, само никой да не ми приказва.

— О! Да! Добре… — Капитанът вдигна за пръв път очи към него — … Хакет.

И като че ли пропъди тези грижи от главата си. Надвеси се над разговорната тръба за машинното отделение, духна в нея и наведе глава. Мистър Раут отдолу отговори и капитан Макхуър веднага залепя устни на мундщука.

Сред воя на бурята наоколо той долепваше ту устни, ту ухо до тръбата и гласът на механика се изкачваше до него дрезгав и идващ като че ли от разгара на някакъв бой. Един от огнярите бил излязъл от строя, другите били капитулирали, та вторият механик и сгурджията поддържали огъня. Третият механик бил при клапана за парата. Двигателите се обслужвали ръчно. Какво е положението горе?

— Твърде лошо. Разчитаме на вас най-вече — рече капитан Макхуър. Помощникът му там ли е вече? Не? Нищо, щял да бъде там всеки момент. Мистър Раут би ли му казал да се обади по тръбата? По тръбата за мостика, защото той — капитанът — отивал пак навън, право на мостика. Имало малко вълнение сред китайците. Биели се, както изглежда. Не можел все пак да позволи да се бият.

Мистър Раут беше оставил тръбата и капитал Макхуър долавяше с ухото си пулсирането на машините, сякаш чуваше ударите на корабното сърце. Гласът на мистър Раут там долу викаше нещо отдалеч. Корабът заби нос, пулсирането се засили със съскащ шум и спря съвсем. Лицето на капитан Макхуър остана спокойно, очите му се бяха вперили безцелно в свитата фигура на втория помощник. Гласът на мистър Раут се извиси отново от дълбините и пулсирането започна пак с бавни удари, които ставаха все по-чести.

Мистър Раут се бе върнал при тръбата.

— Не е толкова важно какво вършат — рече той бързо; и после с раздразнение прибави:

— Корабът се гмурка така, сякаш няма намерение да излезе отново на повърхността.

— Страхотни вълни — прозвуча отгоре гласът на капитана.

— Не ме оставяйте да го тикам под тях — излая Соломон Раут нагоре по тръбата.

— Тъмно и дъжд. Не мога да видя какво идва насреща — каза гласът. — Трябва да го държим в движение… поне колкото да се управлява… и да рискуваме — продължи той да говори отчетливо.

— Правя толкова, колкото мога да си позволя.

— Ние сме… блъскани… здравата тук, горе — продължи гласът с по-мек тон. — Караме… доста добре… все пак. Разбира се, но ако кормилната рубка отиде…

Като наведе внимателно ухо, мистър Раут смънка сърдито нещо под носа си.

Но осторожният глас там горе стана по-оживен и запита:

— Джукс появи ли се вече? — и после след кратко изчакване: — Бих искал да помогне. Искам да свърши там и да дойде тук при нас за всеки случай. Да се грижи за кораба. Аз съм сам. Вторият помощник загуби…

— Какво? — извика мистър Раут в машинното отделение, като дръпна настрани главата си. След това изкрещя в тръбата:

— Във водата ли падна? — И долепи ухо.

— Загуби самообладание — продължи сухо гласът отгоре. — Ужасно неловко положение.

При тези думи мистър Раут, който слушаше с наведена глава, отвори широко очи. Чу обаче шум от боричкане и сподавени възклицания отгоре. Напрегна слух; а през всичкото време Бийл, третият механик, с вдигнати ръце държеше между дланите си едно малко черно колело, което стърчеше от голяма медна тръба. Той като че ли се стремеше да го крепи над главата си, сякаш това беше правилната поза в някаква игра.

За да застане по-устойчиво, опря рамо о бялата стена, със свито коляно, а на бедрото му втикнат в колана висеше парцал за бърсане на потта. Гладките му бузи бяха изцапани и зачервени, а въглищният прах по клепките му, сякаш се бе гримирал с черен молив, засилваше прозрачния блясък на бялото на очите, придавайки на младежкото му лице донякъде женствен, екзотичен и очарователен вид. Когато корабът забиваше нос, той с бързи движения на ръцете въртеше силно малкото колело.

— Полудя — се чу внезапно гласът на капитана в тръбата. — Нахвърли се върху мен… Току-що. Трябваше да го сваля на пода… Точно в тази минута. Чухте ли, мистър Раут?

— Проклето човече! — смънка Раут. — Внимавай, Бийл!

Викът му прокънтя като звук от предупреждаваща тръба между железните стени на машинното отделение. Боядисани в бяло, те се издигаха високо в здрача на светлинния люк, наклонен като покрив; и цялото това високо пространство наподобяваше вътрешността на паметник, разделена на етажи от хоризонтални железни решетки, със светлини, блещукащи на различна височина, и гъста тъмнина, заседнала в средата сред движението на наредените в редица машини, под неподвижното усилване и затихване на цилиндрите. Силен и бесен отглас, съставен от всичките шумове на бурята, се носеше в спокойната топлина на въздуха. В него имаше миризма на горещ метал, на масло и лека мъгла от пара. Ударите на вълните като че ли преминаваха през него с глухо, замайващо сътресение от единия до другия край.

Блясъците потрепваха по полирания метал като бледи дълги пламъци; отдолу, от пода, огромните колена на коляновия вал изскачаха едно след друго с внезапното светване на месинг и стомана — и потъваха отново; а мотовилките, с големи глави като крака на скелет, ги тласкаха надолу и издърпваха пак нагоре с невероятна равномерност. А по-надълбоко в полумрака други прътове се плъзгаха преднамерено насам-натам, кръстоглави кимаха, метални дискове се триеха гладко един о друг бавно и меко в една смесица от сенки и отблясъци.

Понякога всичките тези мощни и безпогрешни движения забавяха хода си едновременно, сякаш бяха функция на жив организъм, поразен внезапно от силна умора; и очите на мистър Раут блясваха още по-мрачно на дългото му бледо лице. Тази битка той водеше обут в чифт пантофи. Къса износена куртка едва покриваше кръста му и белите му китки стърчаха навън от тесните ръкави, сякаш критичното положение бе увеличило ръста му, удължило крайниците му, засилило бледността му и направило още по-хлътнали очите му.

Той се движеше, качвайки се горе или изчезвайки някъде долу, с неспиращо, целенасочено усърдие, а когато заставаше неподвижен, хванал парапета пред задвижващия механизъм, често-често поглеждаше надясно към манометъра и водомерното стъкло, закрепени на бялата стена под светлината на една люлееща се лампа. Отворите на две разговорни тръби зееха безчувствено до лакътя му, а скалата на телеграфа на машинното отделение приличаше на часовник с голям диаметър, върху чийто циферблат вместо числа бяха написани кратки думи. Сбитите букви изпъкваха едро с черния си цвят, наредени около оста на стрелката — изразителни символи на силни възклицания: ПРЕДЕН, ЗАДЕН, БАВЕН, СРЕДЕН, ВНИМАНИЕ; и дебелата черна стрелка сочеше надолу към думата ПЪЛЕН, която, отделена така измежду другите, приковаваше погледа, както резкия вик привлича вниманието.

Облеченото в дървена обшивка тяло на цилиндъра за ниско налягане, което се мръщеше внушително отгоре, издаваше леко свистене при всеки тласък и като изключим това слабо съскане, машините движеха стоманените си ръце и крака бързо или бавно, с безшумна, установена равномерност. И всичко това — белите стени, движещата се стомана, дъските под краката на Соломон Раут, платформите от железни решетки над главата му, полумракът и блясъците — се издигаха и потъваха непрекъснато, единодушно, при рязкото биене на вълните по страничната стена на кораба. И цялото това просторно помещение, което ехтеше кухо под силния вой на вятъра и се люлееше в горния си край като дърво, се движеше, сякаш бе физическо тяло, носено насам-натам от страхотния напор на вихъра.

— Трябва да побързате да отидете горе — извика мистър Раут, щом видя Джукс да се появява в рамката на вратата, водеща за котелното.

Джукс гледаше с блуждаещ и замаян поглед; червеното му лице бе подпухнало, сякаш се бе успал. Със стръмен път се бе сблъскал той и бе минал по него с огромна енергия, като възбуждението му съответствуваше на напрегнатите телесни усилия. Той се бе измъкнал бързо от бункера, препъвайки се в тъмния коридор в куп смутени мъже, които, като газеше по тях, питаха: „Какво се е случило, сър?“ със страхопочитателно мърморене навсякъде около него; после надолу по стълбата към котелното, пропускайки в бързината си много от железните стъпенки, надолу в едно място, дълбоко като кладенец, черно като пъкъла, наклоняващо се ту напред, ту назад — като люлка. Водата в трюмовете се плискаше силно при всяко наклоняване и бучки въглища подскачаха насам-нататък от единия до другия край, дрънчейки като лавина от камъчета по склон от желязо.

Някой там вътре изпъшка от болка, а друг се виждаше наведен над нещо като простряно тяло на мъртвец; енергичен глас богохулствуваше; и огненият блясък, идващ изпод всяка врата на пещите, беше като локва горяща кръв, която сияеше тихо сред кадифения мрак.

Струя вятър лъхна Джукс в тила и в следващия миг той я усети как облизва мокрите му глезени. Вентилаторите на котелното бръмчаха; пред шестте вратички на пещите две развилнели се фигури, съблечени до кръста, се клатеха и навеждаха, борейки се с две лопати.

— Хей! Сега тяга има достатъчно — провикна се веднага вторият механик, като че ли през всичкото време бе очаквал да види Джукс.

Сгураджията, енергичен нисък мъж с ослепително светла кожа и мънички ръждиви мустачки, работеше с нямо увлечение. Те двамата поддържаха пълна пара и дълбоко боботене като празен фургон за пренасяне на мебели, подскачащ по някой мост, държеше басово исо на всички други шумове наоколо.

— Даваме пара през всичкото време — продължи да вика вторият механик. С шума на стотина умити тенджери отворът на един от вентилаторите изплю внезапно върху рамото му струя солена вода и той изстреля залп от проклятия по адрес на всичко, включително и на собствената си душа, като фучеше и беснееше, но не преставаше да си гледа работата. С остър звук на метал буйната мътна светлина на огъня блесна върху кръглата му глава, показвайки ломотещите му устни, безочливото му лице и с нов рязък звън се скри като ядосано премигване на желязно око.

— Къде се намира проклетият му кораб? Можете ли да ми кажете, по дяволите! Под водата — или що? Излива се тук долу с тонове. Къде отидоха проклетите му калъфи? А? Нищо ли не знаеш ти, весели моряко?…

След моментно объркване едно силно наклоняване на кораба помогна на Джукс да полети навътре; и едва погледът му бе успял да обхване относителния простор, спокойствие и блясък на машинното отделение, корабът, чиято кърма бе нагазила дълбоко във водата, го запрати с главата напред право срещу мистър Раут.

Ръката на главния механик, дълга като пипало, изправяйки се, сякаш изтласкана от пружина, се протегна да го посрещне и отклони, като го завъртя по посока на говорните тръби. В същото време мистър Раут повтори сериозно:

— Трябва да бързате, независимо от обстоятелствата.

— Там ли сте, сър? — извика Джукс и заслуша. Нищо. Изведнъж воят на вятъра се изсипа право в ухото му, но ето че един слаб глас измести спокойно рева на бурята:

— Вие ли сте, Джукс? Е?

Джукс беше готов да говори: като че ли само му липсваше време. Не беше трудно да докладва за всичко. Той можеше съвсем добре да си представи кулите, затворени във ВОНЯЩИЯ туиндек, налягали съсипани и уплашени между редиците сандъци. После един от тези сандъци или може би няколко наведнъж се отскубват от силното клатушкаме, блъскат се в други, стените им се разчупват, капаците изхвръкват и всичките тези недодялани китайци скачат вкупом да спасяват имуществото си. След това всяко рязко мятане на кораба щеше да хвърля тази тъпчеща, кряскаща тълпа насам-натам от единия край до другия, във водовъртеж от разтрошена дървения, разкъсани дрехи, търкалящи се доларови монети. Веднъж започнали борбата, те не ще бъдат в състояние сами да се спрат. Нищо не би могло да ги спре сега освен сила. Това беше истинска беда. Той го беше видял и това беше всичко, което би могъл да каже. Някои от тях трябва да са мъртви, така поне предполагаше. Останалите ще продължат да се бият…

Той пращаше нагоре думите си, които се застигаха една-друга и пълнеха тясната тръба. Те се изкачваха сякаш към безмълвието на един просветен разум, който бе останал горе сам заедно с бурята. И Джукс поиска да бъде освободен от задължението да гледа това отвратително безредие, което сега се прибавяше към големите изпитания на кораба.

V

Той чакаше. Пред очите му машините работеха с бавни усилия, в момента на едно бясно политане на кораба спряха съвсем и мистър Раут извика:

— Внимавай, Бийл!

Те спряха в една разумна неподвижност, утихнаха насред ход, едно от тежките колена на оста замръзна в наклонено положение, сякаш съзнавайки опасността и отминаването на времето. После с едно „Хайде сега!“ на главния механик и със звука на изтласкан през стиснати зъби дъх машините завършиха прекъснатия оборот и започнаха следващия.

В движенията им имаше разумната прозорливост, мъдрост и съзнание за огромна сила. Да тласкат търпеливо обезумелия кораб през яростта на вълните и срещу самото око на вятъра — ето каква беше тяхната работа. От време на време брадичката на мистър Раут опираше в гърдите му и той наблюдаваше машините със свити вежди, потънал сякаш в мисли.

Гласът, който бе изтласкал бурята от ухото на Джукс, поде:

— Вземете екипажа с вас… — и неочаквано заглъхна.

— Какво бих могъл да направя с тях, сър?

Рязък, ненадеен, повелителен звън се разнесе като внезапна експлозия. Трите чифта очи се обърнаха нагоре към скалата на телеграфа, за да видят как стрелката отскача от ПЪЛЕН на СТОП, сякаш грабната от сатаната. И тогава всеки един от тези трима мъже в машинното отделение почувствува вътре в себе си, че има някакво препятствие, което задържа кораба, че корабът се е свил по странен начин, сякаш се готви да извърши отчаян скок.

— Спрете го! — изрева мистър Раут.

Никой — нито дори капитан Макхуър, който единствен на палубата бе съзрял бяла черта от пяна да се задава на такава височина, че не можеше да повярва на очите си, — никой не можеше да знае колко висока е тази вълна и колко страшно дълбока е падината, която бурята беше издълбала зад налитащата стена от вода.

Тя препускаше, за да срещне кораба, и „Нан-Шан“, като спря за миг, сякаш за да се подготви по-добре, извиси нос и скочи. Пламъкът във всички лампи се снижи, затъмнявайки машинното отделение. Една от лампите угасна, тонове вода се изсипаха върху палубата със страшен трясък и бесен водовъртеж, сякаш корабът се беше спуснал в подножието на водопад.

Там долу се спогледаха онемели.

— Помете го от единия край до другия, ей богу! — извика Джукс.

Корабът се заби в падината право надолу, сякаш се бе катурнал през ръба на света. Машинното отделение се наклони заплашително напред, като вътрешност на кула, която се навежда при земетресение. Страхотен шум от падащи железни предмети се разнесе откъм котелното. На този ужасен наклон корабът се задържа достатъчно дълго, та Бийл падна на ръце и колене и започна да лази, сякаш бе решил да изхвръкне така на четири крака от машинното отделение, а мистър Раут изви бавно глава, вдървен, с хлътнали очи и увиснала долна челюст. Джукс бе затворил очи и за един миг лицето му стана безнадеждно бяло и кротко като лицето на слепец.

Най-сетне корабът се издигна бавно, клатушкайки се, сякаш трябваше да вдигне планина с носа си.

Мистър Раут затвори уста; Джукс премигна; а мъничкият Бийл бързо се изправи.

— Още една като тази и това ще бъде краят му! — извика главният механик.

Той и Джукс се спогледаха и една и съща мисъл ги споходи. Капитанът! Сигурно всичко е пометено. Рулевият механизъм е отнесен — и корабът е като труп. Всичко е отишло направо във водата.

— Бягай! — изригна мистър Раут дрезгаво, като втренчи разширени и пълни със съмнение очи в Джукс, който му отвърна с нерешителен поглед.

Звънът на телеграфа ги успокои веднага. Черната стрелка падна в миг от СТОП на ПЪЛЕН.

— Давай, Бийл! — изкрещя мистър Раут.

Парата засъска тихо. Буталните лостове се заплъзгаха нагоре и надолу. Джукс долепи ухо до тръбата. Гласът го чакаше. Той му каза: „Съберете всичките пари. Помагайте сега. Ще имам нужда от вас тук горе.“ И това беше всичко.

— Сър? — повика нагоре Джукс.

Никакъв отговор. Той се отдръпна, клатейки се, както победеният се оттегля от бойното поле. Бе получил кой знае по какъв начин рана на лявата вежда — един разрез до костта. Той ни най-малко не съзнаваше това: толкова много вода от Китайско море, достатъчна да му строши врата, се бе изляла върху главата му и бе изчистила, промила и осолила тази рана. Тя не кървеше, а само зееше червена; и този разрез над окото, разрошените коси, раздърпаните дрехи му придаваха вид на човек, сразен в юмручен бой.

— Трябва да събера доларите — обърна се той към мистър Раут, като се усмихваше жално, без определена цел.

— Какво казахте? — попита мистър Раут. — Да съберете?… Все ми е едно… — После, треперейки с всеки мускул, но с пресилен бащински тон, продължи:

— Отивай сега, за бога. Вие, хората от палубата, ще ме подлудите. Ето оня там, вторият помощник, се нахвърлил върху капитана. Нима не знаете? Вие, приятелчета, започвате да се обърквате, защото нямате какво да правите…

При тези думи Джукс откри у себе си началото на гняв. Нямало какво да правят — чувате ли… Изпълнен с горещо презрение към главния механик, той се обърна, за да поеме пътя, по който беше дошъл. В котелното дебеличкият сгураджия работеше усилено с лопата, мълчалив, сякаш му бе отрязан езикът; но вторият механик продължаваше като креслив, безстрашен маниак, който бе успял да запази сръчността си в изкуството, да поддържа огъня под корабния котел.

— Хей ти, бродещи помощник-капитане! Хей! Не можеш ли да хванеш някои от твоите там бърборковци да изхвърлят с макарата малко от тая сгурия? Започвам да се задушавам от нея тук. Проклятие! Ало! Хей! Помни правилата: Моряците и огнярите да си помагат едни-други. Хей! Чуваш ли?

Джукс бързаше като луд нагоре и другият, вдигайки лице подир него, извика:

— Не можеш ли да приказваш? За какво се навираш тук? Какво търсиш всъщност?

Някакъв бяс бе обхванал Джукс. Когато стигна отново сред екипажа в тъмнината на коридора, той се почувствува готов да им извие вратовете на всичките при най-малкия признак на колебание. Самата мисъл за такова нещо го вбесяваше. Той не можеше да прояви никакво колебание. И те не трябваше да го проявяват.

Устремността, с която се появи сред тях, ги увлече. Те вече бяха възбудени и уплашени при всичките му идвания и отивания — от силата и бързината на движенията му; и повече усещан, отколкото виждан, когато профучаваше край тях, той изглеждаше опасен — зает с неща, които бяха въпрос на живот или смърт и които не търпяха отлагане. При първата произнесена от него дума той ги чу да се смъкват в бункера един след друг послушно, като тупваха тежко долу.

Не им беше ясно какво трябваше да се направи. „Какво има? Какво има?“ — питаха се те едни-други. Боцманът се опита да обясни; шумът от силно боричкане ги изненада и мощните раздрусвания, отекващи страшно в черния бункер, ги караха да не забравят опасността, в която се намираха. Когато боцманът отвори вратата, като че ли някакъв прилив на бурята, промъкнал се през железните стени на кораба, бе хвърлил всичките тези тела във въртеж, както вятърът върти прашинки: до тях стигна объркана глъч, вилнееща бъркотия, диво бърборене, писъци, които отмираха, и тъпченето на крака, размесено с блъскането на вълните.

За миг те гледаха вторачено, изумени, заприщили вратата. Джукс си проби грубо път сред тях. Той не каза нищо, а просто се втурна вътре. Грозд от кули, покачени по стълбата, които се мъчеха самоубийствено да се измъкнат през затворения люк към наводнената палуба, изпопада както преди, а той изчезна под кулите като човек, настигнат от свличаща се пръст.

Боцманът извика възбудено:

— Елате с мен. Измъкнете помощника. Те ще го смачкат до смърт. Хайде!

Нахлуха вътре, тъпчейки по гърди, по пръсти, по лица, препъвайки се в купища дрехи, ритайки трески, но преди да могат да се докопат до помощник-капитана, Джукс се появи до кръста сред множество от драскащи ръце. В същия момент, в който той се бе загубил от погледа, всичките копчета на куртката му бяха изхвръкнали, гърбът й се беше разцепил чак до яката, яката му се бе разкъсала. Главната боричкаща се маса от китайци се претърколи с наклоняването на кораба, мрачна, смътно различима, безпомощна, с дивия блясък на множество очи в мътната светлина на лампите.

— Оставете ме на мира, да ви се не види! Нищо ми няма — изкряска Джукс. — Изтикайте ги напред. Бъдете нащрек, когато корабът забие нос. Дайте ги напред. Избутайте ги към преградата. Притиснете ги здраво.

Нахлуването на моряците в кипящата атмосфера на туиндека беше като изливане на студена вода във врящ казан. За момент възбуждението стихна.

По-голямата част от китайците представляваха такава сбита маса от боричкащи се хора, че хващайки се за ръце и подпомогнати от едно страхотно гмуркане на кораба, моряците ги отпратиха напред с мощен тласък, като да бяха плътен блок. Зад гърбовете им останаха да се търкалят насам-нататък малки гроздове и отделни тела.

Боцманът извърши невероятни подвизи. Разтворил дългите си ръце и във всяка от големите си лапи по една подпорка, той спря полета на седем откопчили се китайци, които се търкаляха като голям валчест камък. Ставите му изпукаха; той каза едно „Ха!“ и те се разхвърчаха настрани. Но дърводелецът се показа по-умен. Без да каже нито дума на когото и да било, той се върна в коридора, за да донесе няколко кангала въжета и вериги за връзване на товарите, които беше видял там. С тях скалъпиха набързо спасителни прегради.

Всъщност не бе оказана никаква съпротива. Борбата, както и да бе започнала, се бе превърнала в кълбо от заслепени от паника хора. Макар отначало кулите да се бяха юрнали подир своите разпръснати долари, по-късно те вече се бореха да намерят някаква опора за краката си. Хващаха се един-друг за врата само за да се избавят от това да бъдат мятани насам-нататък. Който от тях успееше да се хване някъде, риташе по другите, които се вкопчваха в краката му и увисваха на тях, докато някое рязко наклоняване на кораба не ги отпратеше да литнат заедно през целия туиндек.

Идването на белите дяволи ги бе ужасило. За да убиват ли бяха дошли? Онези, които се бяха откъснали от общата маса, ставаха съвсем инертни в ръцете на моряците; някои, издърпани настрана за краката, стояха сковани като мъртъвци, с широко отворени втрещени очи. Тук-там някой кули падаше на колене, сякаш молеше за милост; други няколко, които прекомерният страх бе направил непокорни, бяха получили по един силен удар с юмрук между очите и сега трепереха от уплаха; а онези пък, които бяха ранени, се оставяха да се отнасят с тях грубо и само мигаха бързо, без да се оплакват. Кръв се стичаше по лицата; по бръснатите глави имаше ожулени места, одрасквания и синини, разкъсани и дълбоки рани. Причината за тези рани бе най-вече строшеният порцелан от сандъците. Тук-там някой китаец, с див поглед и разплетена опашка, се грижеше за кървящото ходило на крака си.

Най-после ги наблъскаха нагъсто, след като ги посплашиха, за да ги накарат да се подчинят. Малко ги и понатупаха, за да укротят възбуждението им, и после се опитаха да ги ободрят със сърдити думи, които звучаха като заплашване. Китайците седяха по пода в призрачни, оклюмали редици, а в края дърводелецът с двама души за помощници се движеше живо от място на място — зает с опъването и връзването на спасителните въжени прегради. Прегърнал с ръка и с крак една от подпорките, боцманът се мъчеше с една лампа, притисната до гърдите му, опитвайки се да я запали и ръмжейки през всичкото време като усърдна горила. Фигурите на моряците непрекъснато се навеждаха с движенията на жетвари, които събират останалите в нивата класове, и всичко се хвърляше в бункера: дрехи, строшени дъски, парчета изпочупен порцелан, и доларите също, събрани в куртки на хората от екипажа. От време на време някой моряк се запътваше, олюлявайки се, към вратата с ръце, пълни със смет; и тъжни, наведени очи следяха движенията му.

С всяко наклоняване на кораба дългите редици седнали на пода китайци се люшваха разбити напред, а когато той потапяше дълбоко нос, цялата гъста редица бръснати глави се чукаха една в друга от единия край до другия. Когато плискането на вода по палубата замираше за момент, на Джукс, който още трепереше от прекомерните усилия, му се струваше, че в бясната си борба тук долу той някак си бе успял да превъзмогне вятъра: че някаква тишина бе обзела кораба, тишина, в която вълните се блъскаха гръмовито в стените му.

Всичко от туиндека бе разчистено — всичките останки, както хората от екипажа се изразиха. Те стояха изправени и залитащи над повърхността от глави и наведени рамене. Тук-таме някой кули си поемаше дъх със сподавено хлипане. Там, където падаше светлината, Джукс можеше да забележи изпъкналите ребра на един; жълтото умърлушено лице на друг; превити вратове; или срещаше някой безчувствен поглед, отправен към неговото лице. Той бе учуден, че няма никакви трупове; но повечето от тях изглеждаха на прага на смъртта и нему те се струваха по-жалки, отколкото ако бяха мъртви.

Внезапно един от кулите заговори. Светлината ту падаше, ту се отдръпваше от мършавото му, напрягащо се лице; той изопна главата си нагоре като ловджийско куче, когато лае. Откъм бункера се чуха звуци на чукане и звънтенето на няколко доларови монети, търкалящи се свободно; той протегна ръката си, устата му зина черна и неразбираемите гърлени свистящи звукове, които като че ли не принадлежаха на никакъв човешки език, пронизаха Джукс със странното чувство, сякаш някакво животно се е опитало да бъде красноречиво.

Други двама заизричаха, както на Джукс се стори, свирепи закани; останалите се размърдаха с мърморене и ръмжене. Джукс заповяда на екипажа да напусне бързо помещението. Самият той излезе последен, преминавайки с гръб през вратата, докато мърморенето прерасна в силен ропот и ръце започнаха да се протягат след него като след злодей. Боцманът пусна резето и забеляза неспокойно:

— Вятърът като че ли е понамалял, сър.

Моряците бяха радостни да се върнат отново в коридора. Тайничко всеки от тях си мислеше, че в последния момент би могъл да избяга на палубата — и това бе едно успокоение. Има нещо ужасно отблъскващо в представата, че потъваш, когато си затворен под палубата. Сега, след като бяха свършили с китайците, те отново започнаха да съзнават трагичното положение на кораба.

Измъквайки се от коридора, Джукс се видя до шия в шумните води. Той се добра до мостика и откри, че може да различава неясни очертания, сякаш зрението му бе станало свръхестествено остро. Те напомняха не за познатия му изглед на „Нан-Шан“, а за нещо, което бе останало в паметта му — за един стар, оголен от всичко параход, който бе съзрял преди години да гние в тинята край брега. Корабът напомняше за тези разбити останки.

Вече нямаше никакъв вятър, никакъв полъх освен слабия поток въздух, който се образуваше от люшкането на кораба. Димът, изтласкан от комина, се стелеше върху палубата. Преминавайки напред, той вдишваше този дим. Усещаше спокойното туптене на машините и чуваше слаби шумове, които като че ли бяха надживели страхотния грохот: чукането на изпотрошени прибори и принадлежности, бързото претъркулване на някое разбито парче по мостика. Съзря смътно късата и пълна фигура на капитана, хванал се за едно извито перило на мостика, неподвижен и олюляващ се, сякаш беше пуснал корен в дъските. Неочакваното спокойствие на въздуха потискаше Джукс.

— Свършихме работата, сър — каза той задъхан.

— Знаех си, че ще я свършите — рече капитан Макхуър.

— Наистина ли? — смънка Джукс сам на себе си.

— Вятърът спря изведнъж — продължи капитанът.

Джукс избухна:

— Ако смятате, че беше лесно…

Но неговият капитан, хванал се за перилото, не му обърна никакво внимание.

— Според книгите най-лошото все още не е отминало.

— Ако повечето от тях не бяха полумъртви от морска болест и уплаха, нито един от нас нямаше да се измъкне жив от онова място — рече Джукс.

— Трябваше да постъпя така, както им се полага — измънка Макхуър безучастно. — Не можеш да намериш всичко в книгите.

— А аз смятам, че те щяха да се нахвърлят върху ни, ако не бях заповядал на хората да се измъкнат бързо-бързо — продължаваше Джукс разгорещено.

След предишните им викове, които се чуваха като шепот, сегашният им нормален тон, вече толкова ясен, ехтеше много силно в ушите сред удивителното спокойствие на въздуха. Струваше им се, че приказват под някакъв тъмен и резониращ свод.

През назъбения отвор в купола от облаци светлината на няколко звезди падаше върху черната вода, която се надигаше и отново се снижаваше в безпорядък. От време на време върхът на някой воден хълм прехвърляше борда и се смесваше с пяната, която се носеше стремително по залятата палуба. Този пръстен от гъсти пари, който се въртеше бясно в кръг около спокойния си център, бе обхванал кораба като неподвижна и непробиваема стена, която изглеждаше невъобразимо зловеща. Морето, сякаш раздвижено от вътрешно възбуждение, подскачаше в островърхи хълмове, които се боричкаха един с друг, пръскайки силно по бордовете; и нисък стон, безкрайният гневен вопъл на бурята, идваше отдалеч, отвъд границите на застрашителното затишие. Капитан Макхуър продължаваше да мълчи и острият слух на Джукс долови внезапно неясния продължителен грохот на някаква огромна вълна, носеща се невидима под онзи плътен мрак, който очертаваше ужасяващия предел на зрението му.

— Разбира се — започна той докачен, — те мислеха, че сме решили да се възползваме от случая, за да ги ограбим. Разбира се! Вие казахте — съберете парите. Лесно е да се каже. Те не можеха да открият какво сме намислили. Влязохме и хоп! — право в средата, сред тях. Бяхме принудени да го направим с щурм.

— Щом като е трябвало… — смънка капитанът, без да се опита да погледне Джукс. — Трябваше да направим каквото се полага.

— Ще си имаме тепърва големи неприятности, когато това свърши — рече Джукс, много обиден. — Нека само да се съвземат малко и ще видите. Те ще се нахвърлят отгоре ни, сър. Недейте забравя, това не е английски параход сега. Тия скотове, те също добре го знаят. Проклетият сиамски флаг!

— Но ние сме на кораба все пак — забеляза капитан Макхуър.

— Трудностите още не са свършили — настоя Джукс пророчески, като се олюля и се хвана за нещо. — Корабът е развалина — добави той неясно.

— Трудностите още не са свършили — съгласи се капитан Макхуър полугласно. — Понаглеждай го за минутка.

— Ще напуснете ли палубата, сър? — запита Джукс бързо, сякаш бурята щеше да се нахвърли отгоре му в момента, в който той остане самичък с кораба.

Той наблюдаваше как „Нан-Шан“, разбит и самотен, се клатушка тежко сред тази дива гледка от цели планини черна вода, озарена от сиянието на далечни светове. Корабът се движеше бавно, издишвайки в спокойната сърцевина на бурята излишъка от силата си в бял облак пара — и дълбокогласните трепети на избавлението звучаха като предизвикателни тръбни звуци, издадени от живо морско същество, нетърпеливо да поднови борбата. Всичко престана изведнъж. Въздухът, неподвижен, простена. Над главата на Джукс няколко звезди светеха в бездна от черни изпарения. Мастиленият ръб на облаковия диск гледаше смръщен към кораба под парче лъскаво небе. Звездите и те като че ли го гледаха вторачено, сякаш за последен път, а бляскащият им рой приличаше на диадема върху наведено чело.

Капитан Макхуър бе отишъл в щурманската рубка. Там нямаше никаква светлина; но той почувствува безпорядъка в това помещение, където бе свикнал да живее в ред. Креслото му лежеше катурнато. Книгите бяха изпопадали на пода; под ботуша му изхрущя парче стъкло. Потърси пипнешком кибрита и намери една кутийка на един от издадените силно напред рафтове. Драсна клечка и присвил очи, поднесе малкото пламъче към барометъра, който с лъскавия си капак от стъкло и метал му кимаше неспирно.

Той беше паднал много ниско, невероятно ниско, толкова ниско, че капитан Макхуър изръмжа. Клечката изгоря и той бързо извади друга с дебелите си вкочанени пръсти.

Отново едно малко пламъче затрептя пред кимащия капак от стъкло и метал. Очите му, присвити в съсредоточеността си, се спряха на него, сякаш очакваха някакъв незабележим знак. Със сериозното си лице той приличаше на обут в ботуши уродлив езичник, който гори тамян пред изображението на китайско божество. Нямаше никаква грешка. Това беше най-ниското падане на барометъра, което бе виждал през живота си.

Капитан Макхуър подсвирна с уста. Той се бе унесъл в мисли, догдето пламъкът не намаля до размера на синя искра, която изгори пръстите му и изчезна. Може би уредът се бе повредил!

Над леглото имаше закрепен на стената анероид. Той се обърна натам, запали друга клечка и видя бялото лице на другия уред да гледа към него многозначително, безпрекословно, сякаш човешката мъдрост бе станала непогрешима чрез безпристрастието на материята. Вече нямаше място за никакво съмнение. Капитан Макхуър изсумтя неодобрително към него и хвърли клечката на пода.

Значи, най-лошото тепърва предстоеше — и ако книгите бяха прави, това най-лошо щеше да бъде съвсем лошо. Преживяното през последните шест часа бе разширило представата му за ужасните възможности на лошото време.

„Ще бъде страшно“ — каза си той наум. Не бе погледнал съзнателно към нищо друго при светлината на кибритените клечки освен към барометъра; и въпреки това по някакъв начин успя да забележи, че шишето за вода и двете чаши са изхвърлени от поставките им. Това сякаш му помогна да си представи по-ясно как корабът е бил люшкан от вълните.

„Не бих повярвал, че е възможно“ — си помисли той. И масата му беше очистена от всичко; линиите, моливите, мастилниците — всички предмети, които си имаха свои сигурни и точно установени места, бяха изчезнали, сякаш злосторническа ръка ги бе обрала един по един и ги бе захвърлила на мокрия под. Бурята се бе нахвърлила върху системния порядък на това място, където той обичаше да се уединява. Това не се бе случвало никога преди и чувството на уплаха засегна чак основите на хладнокръвието му. А най-лошото щеше тепърва да дойде! Доволен бе, че бедата в туиндека бе открита навреме. Ако корабът трябваше да потъне, то поне не би отишъл на дъното с цял куп хора в него, които се биеха със зъби и нокти. Би било отвратително. И в това усещане имаше човечно намерение и смътно чувство за съответствието на нещата.

Тези мигновени мисли се оформяха още трудно и бавно според нрава на капитана. Той протегна ръка, за да постави обратно кибрита в ъгълчето му на лавицата. Там винаги имаше кибрит — по негова заповед. Неговите нареждания бяха отдавна втълпени на прислужника:

— Една кутия… — точно там, ясно ли е? Не съвсем пълна… където да мога да я стигна с ръка. Може да ми потрябва огънче при спешна нужда. На кораба не знаеш какво може да ти потрябва в бързината. Запомни ли?

И, естествено, от своя страна той винаги внимаваше да го поставя най-съвестно обратно на мястото му. Така направи и сега, но преди да си отдръпне ръката, мина му през ума, че може би вече никога не ще има случай да използва тази кутийка. Мисълта за това беше толкова жива, че го възпря и за една безкрайно малка частица от секундата пръстите му отново стиснаха малкия предмет, сякаш той бе символ на всички онези дребни навици, които ни приковават към изтощителния кръг на живота. Най-сетне го остави и отпускайки се на канапето, се заслуша да долови първите шумове на вятъра, който трябваше отново да се върне.

Не още. Чу само плискането на вода, силните плясъци, глухите удари на неспокойните вълни, които заливаха кораба му от всички страни. Този кораб вече нямаше да успее да очисти палубите си от водата.

Но спокойствието на атмосферата навън беше тревожно, напрегнато и несигурно като тънък косъм, който държи увиснал меч над главата му. С ужасната си пауза бурята успя да преодолее защитата на този човек и разпечата устните му. Той заговори в самотата и непрогледната тъмнина на рубката, сякаш се обръщаше към друго същество, разбудило се в гърдите му.

— Не бих желал да го загубя — изрече полугласно.

Седеше, без никой да го вижда, настрана от морето, от своя кораб, изолиран, сякаш откъснал се от самия ход на собственото си съществуване, защото там положително не би имало място за прищевки като тази да си приказва сам на себе си. Сложил длани на колене, той наведе късия си врат и изпуфтя тежко, като се остави да бъде завладян от необикновеното усещане на отпадналост, в което, ако бе достатъчно проницателен, щеше да разграничи изтощението от умственото напрежение.

От мястото, където седеше, той можеше да стигне вратата на нишата с умивалника. Там би трябвало да има някаква кърпа за лице. Имаше. Добре… Взе я, и избърса лицето си и после продължи да търка мократа си глава. Избърса се енергично в тъмното и след това остана неподвижен с кърпата на коленете си. Последва миг на такава дълбока тишина, че никой не би могъл да предположи, че в тая рубка имаше човек. И след това промълви:

— Може и да успее да се измъкне от всичко това.

Когато капитан Макхуър излезе на палубата, което той извърши внезапно, като че ли изведнъж беше осъзнал факта, че се е оттеглил за прекалено дълго време, затишието бе вече продължило повече от петнадесет минути — достатъчно дълго, за да се окаже непоносимо дори и за неговото въображение. Джукс, неподвижен на предната страна на мостика, заговори веднага. Гласът му, глух и пресилен, сякаш долиташе през силно стиснати зъби, като че ли се разнасяше във всички посоки сред мрака, който отново се сгъстяваше над морето.

— Наредих да сменят рулевия. Хакет започна да писка, че не можел повече. Лежи там, вътре, проснал се край рулевия механизъм, с лице като на мъртвец. Отначало не успях да хвана никого да пропълзи тук и да смени клетника. Тоя боцман е по-загубен от най-загубения човек, винаги съм го казвал. По едно време си мислех, че ще трябва сам да отида и да измъкна един от тях за врата.

— Аха, добре — измънка капитанът. Беше застанал до Джукс и напрегнато следеше обстановката.

— И вторият помощник, и той е там вътре, държи се за главата. Да не е ранен, сър?

— Не — побъркал се е — каза капитан Макхуър отсечено.

— Изглежда се е тупнал някъде все пак.

— Бях принуден да му ударя един — обясни капитанът.

Джукс изпусна нетърпелива въздишка.

— Ще дойде съвсем внезапно — рече капитан Макхуър — и оттам някъде, предполагам. Един бог знае. Тия книги могат само да ти разбъркат главата и да те направят нервен. Ще бъде лошо, но има край и на това. Само да можем да го дигнем навреме под пара, за да посрещнем… вятъра.

Отмина една минута. Някои от звездите премигнаха набързо и изчезнаха.

— Нали ги оставихте на сигурно? — захвана капитанът изведнъж, сякаш мълчанието бе станало непоносимо.

— За кулите ли мислите, сър? Опънах спасителни въжета навсякъде през туиндека.

— Така ли? Добре замислено, мистър Джукс.

— Не предполагах… че вие ще искате… да знаете — рече Джукс и люшкането на кораба разкъсваше думите му на части, сякаш някой го тръскаше насам-натам, докато говореше — как се оправих с… тая ужасна задача. Справихме се. Пък може да се окаже, че не е имало смисъл в края на краищата.

— Трябваше да направим каквото се полага, макар да са само някакви китайци. Трябва да им се даде същият шанс, както и на нас — дявол да го вземе. Корабът все още не е загубен. Не е малко и това да си затворен там долу през време на бурята…

— Това помислих и аз, когато ми възложихте задачата, сър — добави Джукс унило.

— … и да не бъдеш разкъсан на парчета — продължи капитан Макхуър с растяща разпаленост. — Не бих могъл да търпя такова нещо на кораба си, та ако ще и да зная, че му остават само пет минути да живее. Не бих могъл да го понеса, мистър Джукс.

Глух, ехтящ шум, подобно на вик, търкалящ се в скалиста бездна, се доближи до кораба и отмина. Последната звезда, неясна, уголемена, сякаш се връщаше назад към огнената мъгла на своето раждане, продължи да се бори с гигантската тъмнина, надвиснала над кораба — и угасна.

— Сега трябва да бъдем готови! — смънка капитан Макхуър. — Мистър Джукс!

— Да, сър!

Двамата мъже започнаха да се различават все по-трудно.

— Трябва да му имаме вяра, че ще издържи и ще успее да се измъкне от всичко. Това е — кратко и ясно. Няма място тук за капитан Уилсъновата стратегия при буря.

— Не, сър.

— Пак ще бъде блъскан и заливан часове — смотолеви капитанът. — Горе на палубата вече не е останало много, което вълните да могат да отвлекат — освен вас или мене.

— И двамата, сър — прошепна Джукс задъхан.

— Вие винаги поемате половината от трудностите, Джукс — възрази необичайно капитан Макхуър. — Макар и да е факт, че вторият помощник не го бива. Чувате ли, мистър Джукс? Можете да останете сам, ако…

Капитан Макхуър прекъсна думите си и Джукс, поглеждайки на всички страни, замълча.

— Не се оставяйте да бъдете сломен от каквото и да било — продължи капитанът, като говореше доста бързо. — Дръжте го срещу вятъра. Могат да казват каквото си щат, но най-големите вълни вървят с вятъра. Срещу него — винаги срещу него, — само така можете да преминете благополучно. Вие сте млад морях. Опълчете му се. Това е достатъчно за всеки мъж. Запазете хладнокръвие.

— Да, сър — рече Джукс с тревога в сърцето.

В следващите няколко секунди капитанът говори с машинното отделение и получи отговор.

Поради някаква необяснима причина Джукс почувствува в себе си прекалена сигурност — усещане, което идваше отвън като топъл лъх и му вливаше увереност, че е годен да се справи с всякаква заповед. В ушите му се промъкна далечният ропот на мрачината. Той го прие невъзмутимо благодарение единствено на тази внезапна увереност, както облеченият в броня човек би гледал спокойно насоченото срещу него копие.

Корабът продължаваше да се движи тежко, без прекъсване, сред черни хълмове вода, заплащайки с тежки усилия цената на съществуването си. Дълбоко вътре той боботеше, размахвайки в нощта бял стълбец пара, и мисълта на Джукс се понесе като птица през машинното отделение, където мистър Раут — способен мъж — бе на поста си. Когато боботенето спря, стори му се, че всичко е замряло, мъртва тишина, сред която гласът на капитан Макхуър прогърмя неочаквано.

— Какво е това? Напор на вятъра? — гласът му звучеше много по-силно, отколкото Джукс го бе чувал преди. — Срещу носа. Така е добре. Може би все пак корабът ще може да се измъкне.

Ропотът на вятъра бързо приближаваше. В предната част можеше да се различи едно бавно пробуждащо се стенание, а недалеч — надигането на някакъв многозвучен шум, който се движеше и нарастваше. В него сякаш ехтеше биенето на много тъпани, някакъв злобен връхлитащ тон и нещо като глъч от движеща се тълпа.

Джукс вече не можеше да вижда ясно капитана. Тъмнината просто се събираше накуп върху кораба. Той можеше най-много да различи отделни движения, загатване за разтваряне на лакти или за изправяне на главата.

Капитан Макхуър се мъчеше да оправи най-горното копче на мушамата си с необичайна бързина. Бурята, която кара моретата да побесняват, която потопява кораби, изтръгва из корен дървета, катурва здрави стени и смъква на земята дори птиците от въздуха, бе срещнала този мълчалив мъж на пътя си и правейки всичко възможно, бе успяла да измъкне няколко думи от него. Преди вятърът да връхлети с подновена ярост върху кораба му, капитан Макхуър бе принуден да заяви с тон на безпокойство:

— Не бих желал да загубя кораба.

Тази неприятност му бе спестена.

VI

Един ясен, слънчев ден, когато бризът гонеше дима от комина далеч напред, „Нан-Шан“ влезе във Фу-Чау. Пристигането му бе веднага забелязано от брега и моряците в пристанището възкликнаха:

— Гледайте! Гледайте оня параход! Какъв е? Сиамски, нали? Погледнете го само.

Той наистина изглеждаше като използван за подвижна цел от второстепенните батареи на някой кръстосвач. Градушка от по-малокалибрени снаряди едва ли би могла да придаде на горния му строеж по-разбит, разкъсан и опустошен вид; той имаше износения, съсипан вид на корабите, които идват от далечни краища на света — и наистина с право, защото при краткия си рейс бе отишъл много далеч; беше видял дори брега на онова велико отвъд, откъдето никой кораб вече не се завръща, за да предаде екипажа си на праха на земята. Той беше посивял, покрит с кора от сол до върховете на мачтите и до върха на комина; сякаш (както един шеговит моряк каза) „хората на борда са го извадили някъде от морското дъно и са го докарали тук като трофей, за да получат награда“. И после, поощрен от успеха на собственото си остроумие, той предложи да даде пет фунта за него — „както си е в това състояние“.

Преди още да бе изминал и час, откакто корабът бе пуснал котва, един сух нисък мъж, с нос, зачервен на върха, и лице, застанало в гневен израз, слезе от един сампан на кея на Чуждестранната концесия и моментално се обърна, за да размаха юмрук към кораба.

Някакъв висок индивид, с прекалено тънки крака за заобления си корем и с безцветни очи, разхождащ се безцелно, се приближи и забеляза:

— Току-що го е напуснал, а? Бързо-бързо.

Той бе облечен в изпоцапан костюм от син фланелен плат, с мръсни скърцащи обувки; над устните му висяха сиви, опушени мустаци, а дневната светлина проникваше на две места между периферията и върха на шапката му.

— Здравей! Какво търсиш тук? — запита бившият втори помощник-капитан на „Нан-Шан“, здрависвайки се набързо.

— Чакам да хвана работа… Заслужава ли си да рискувам?… Подшушнаха ми тихичко… — обясни мъжът с продупчената шапка с откъслечни, равнодушни, запъхтени изрази.

Вторият помощник отново размаха юмрук към „Нан-Шан“.

— Там има един приятел, който не е годен и шлеп да командува — заяви той, като трепереше, кипнал от гняв, докато другият гледаше наоколо с безразличие.

— Така ли?

Но той съзря на кея тежкия моряшки сандък, боядисан в кафяво, под калъфа от корабно платно и привързан с ново конопено въже. И го заоглежда с повишен интерес.

— Бих се разприказвал и дигнал гюрултия, ако не беше този проклет сиамски флаг. Сега няма при кого да отида — иначе щях да направя така, че да му стане горещо. Мошеникът му с мошеник! Казал на главния механик — друг мошеник, да го знаеш, — че съм бил загубил самообладание. Това са най-голямата сган от невежи глупаци, които някога са плавали по моретата. Не! Не можеш да си представиш…

— Получи ли си парите, както се полага? — запита опърпаният му познайник внезапно.

— Да. Плати ми ги на кораба — беснееше вторият помощник. — „Иди да закусиш на брега“, ми каза.

— Долен мерзавец! — изкоментира неопределено високият мъж и облиза устни с език. — Какво ще кажеш: да отидем да пийнем нещо?

— Той ме удари — изсъска вторият помощник.

— А! Удари ли, казваш! Не може да бъде! — Мъжът в синьо започна да се суети състрадателно. — Тук изобщо не можем да говорим. Искам да науча всичко за това. Удари те, а? Я да намерим някой да ти носи сандъка. Знам едно тихо местенце, където имат бира в бутилки…

Мистър Джукс, който бе наблюдавал брега през бинокъла, по-късно съобщи на главния механик, че „бившият втори помощник твърде скоро си намери приятел. Някакъв мъж, който удивително прилича на безделник. Видях ги да си отиват заедно от кея“.

Чукането и тряскането във връзка с необходимите поправки не смущаваше капитан Макхуър. Прислужникът откри в писмото, което той пишеше вече в спретнато подредената щурманска рубка, пасажи, които така поглъщаха интереса му, че на два пъти едва не бе хванат на местопрестъплението. Но мисис Макхуър в гостната стая на къщата, наета за четиридесет фунта, потули прозявката си — може би от уважение към себе си, защото беше сама.

Тя бе полегнала на един сгъваем стол с плюшена седалка и позлатени ръбове близо до облицованата с тухли камина, с японски ветрила на дървената поличка отгоре и горящи въглени вътре на скарата. Вдигна ръце и хвърли отегчен поглед тук-там по многото страници. Не беше нейна вината, че бяха толкова скучни, така съвсем безинтересни — от „Моя любима жено“ в началото до „Твой любещ съпруг“ накрая. Едва ли някой очакваше от нея да разбира всичките тези корабни истории. Тя се радваше, естествено, че има писмо от него, но никога не се бе запитала защо по-точно.

„… Те се наричат тайфуни… На помощника като че ли не му хареса… Не в книгите… Не можех и да помисля да оставя това да продължи…“

Хартията изшумоля рязко. „… Затишие, което продължи повече от двадесет минути“ — четеше тя повърхностно; и следващите думи, които незагрижените й очи уловиха горе на друга една страница, бяха: „да видя пак теб и децата…“ Тя направи нервно движение. Той винаги мислеше за връщане вкъщи. А никога по-рано не е имал такава добра заплата. Какво се бе случило сега?

Не й идваше наум да върне страницата обратно и да види. Там тя би намерила написано, че между 4 и 6 часа сутринта на 25 декември капитан Макхуър действително не бе смятал, че неговият кораб изобщо е в състояние да преживее още един час при такова вълнение и че той някога би могъл пак да види жена си и децата си. Никой нямаше да узнае това (писмата му биваха захвърляни така бързо) — абсолютно никой освен прислужника, на когото това откритие направи силно впечатление. Толкова силно, че се опита да даде на готвача известна представа как „ние едва сме се отървали от гибел“, заявявайки тържествено:

— Сам старият е имал дяволски слаба надежда, че ще се спасим.

— Откъде знаеш? — запита презрително готвачът, стара кримка. — Той не ти го е казвал, нали?

— Все пак намекна ми нещо в тоя смисъл — изтърси прислужникът безочливо.

— Я се разкарай оттук! Той ще дойде сега и на мен да го каже — подигра му се през рамо старият готвач.

Мисис Макхуър продължи да чете бегло по-нататък, вече нащрек. „… Само трима, всеки от тях със счупен крак, и един… Реших по-добре да не давам гласност на тази работа… надявам се, съм постъпил справедливо…“

Тя отпусна ръце. Не, нищо повече нямаше за връщане у дома. Трябва просто да е изразявал едно съкровено желание. Сърцето на мисис Макхуър се отпусна, а черният мраморен часовник, оценен от местния бижутер за 3 лири, 18 шилинга и 6 пенса, цъкаше сдържано и някак потайно.

Вратата се разтвори широко и едно момиче, в онзи период от своето съществуване, който се характеризира с дълги тънки крака и къси рокли, се втурна в стаята. Гъсти, безцветни, дълги и прави коси бяха разпилени по раменете му. Като видя майка си, то се спря и отправи светлите си любопитни очи към писмото.

— От баща ти — смънка мисис Макхуър. — Къде ти е панделката?

Момичето сложи ръце на главата си и се нацупи.

— Той е добре — продължи мисис Макхуър апатично. — Поне аз така мисля. Той никога не казва. — Тя се засмя леко. Лицето на девойката изразяваше разсеяно безразличие и мисис Макхуър я изгледа с глупава гордост.

— Иди си вземи шапката — каза тя след малко. — Отивам да направя някои покупки. В магазина на Линъм има разпродажба.

— О, колко весело! — възкликна детето изразително, с неочаквано силно трептящ глас и подскачайки, излезе от стаята.

Беше чудесен следобед, със сиво небе и сухи тротоари. Пред манифактурния магазин мисис Макхуър се усмихна на една жена в черна пелерина с разточителни размери, обшита с черен кехлибар и увенчана с цветя, разцъфнали фалшиво над образа на раздразнителна матрона. Те избухнаха в бърз малък поток от поздравления и възклицания, като бърбореха едновременно, много забързано, сякаш улицата бе готова да зине и да погълне всичкото това удоволствие, преди то да можеше да бъде изказано.

Зад тях големите стъклени врати бяха постоянно в движение. Хората не можеха да минат, мъже стояха встрани, чакайки търпеливо, а Лидия бе погълната от това да завира върха на чадъра си за слънце между каменните плочи. Мисис Макхуър приказваше бързо.

— Много благодаря. Няма да си идва още вкъщи. Разбира се, много е тъжно, когато той е далеч от нас, но пък такава утеха е да знаеш, че е много добре. — Мисис Макхуър си пое дъх. — Климатът там му допада — добави тя сияеща, сякаш бедният Макхуър бе заминал да обикаля Китай заради здравето си.

И главният механик не искал още да се прибира у дома. Мистър Раут познаваше твърде добре цената на една добра служба.

— Соломон казва, че чудесата никога нямало да престанат — извика мисис Раут радостно на старата жена, която седеше в креслото си край огъня. Майката на мисис Раут се помръдна леко, а повехналите и ръце, в черни плетени ръкавици без пръсти, лежаха в скута й.

Очите на жената на механика зашариха бързо по хартията.

— Оня капитан на парахода, на който е и той — малко глупавичък мъж, спомняш ли си, мамо, — бил извършил нещо доста умно, казва Соломон.

— Да, мила — рече старата жена кротко, както си седеше с наведена среброкоса глава и с онзи израз на вътрешно спокойствие, характерен за много старите хора, които като че ли са всецяло погълнати да следят последните мъждукания на живота. — Мисля, че си спомням.

Соломон Раут, Стария Сол, Татко Сол, Главния, Раут способният мъж — мистър Раут, снизходителният и бащински приятел на младите, беше най-малкият от многото й деца, всички вече покойници. И тя си го спомняше като десетгодишно момче, много преди да отиде да чиракува в някакъв голям машиностроителен завод в Северна Англия. Бе го виждала толкова малко оттогава, бе преминала през толкова години, че сега трябваше да се връща обратно по стъпките си много назад, за да може да го разпознае ясно в мъглявината на времето. Понякога й се струваше, че снаха й говори за някакъв чужд мъж.

Младата мисис Раут беше разочарована.

— Хм, хм — и тя обърна страницата. — Ама че досадно. Не казва какво е. Казва, че не бих могла да разбера колко много бил направил. Представи си! Какво би могло да бъде чак пък толкоз умно? Ама че загубен човек, да не ни каже!

Тя продължи да чете спокойно, без повече забележки, и накрая седна и се загледа в огъня. Главният механик пишеше само две-три думи за тайфуна; но нещо го бе подтикнало да пише, че все повече му се иска да бъде при жизнерадостната си жена. „Ако нямаше нужда някой да се грижи за мама, щях да ти пратя пари за път още днес. Ти би могла да наредиш една малка къщичка тук някъде. И тогава щях да имам възможност да те виждам понякога. Ние не вървим към младостта…“

— Той е добре, мамо — въздъхна мисис Раут, опомняйки се.

— Винаги си е бил силно, здраво момче — реши старата жена кротко.

Но разказът на мистър Джукс беше наистина много по-жив и по-пълен. Неговият приятел в Западноокеанската компания го сподели свободно с другите офицери на кораба.

— Един мой познат ми пише за необикновена случка, станала на борда на неговия кораб по време на оня тайфун — помиите ли, — дето четохме за него във вестниците преди два месеца. Много странно нещо! Вижте сами какво казва той. Ще ви покажа писмото му.

В него имаше изрази, предназначени да оставят впечатление за безразсъдна и неукротима смелост. Джукс ги бе написал добросъвестно, защото така ги чувствуваше, когато пишеше писмото. Той описваше със сензационен ефект картината в туиндека. „… В един миг ми блесна мисълта, че тия проклети китайци не са убедени дали не сме някакви отчаяни разбойници. Не е за препоръчване да отделиш китаеца от парите му, ако той е по-силната страна. Крайно безразсъдно би било да се отдадем на грабеж в такова време, но какво можеха да знаят за нас тия бедняци? Така че без да го премислям втори път, аз измъкнах хората в един миг. Бяхме свършили нашата работа — която старият си беше сложил на сърце. Махнахме се, без да ги попитаме как се чувствуват. Убеден съм, че ако не бяха така безмилостно раздрусани и ако не се страхуваха — всеки един от тях — да се изправят срещу ни, щяхме да бъдем разкъсани на парчета. О, беше крайно опасно, мога да те уверя; ти можеш да се разкарваш насам-натам из Атлантика до края на живота си, без да се сблъскаш с такъв проблем.“

След това той загатваше по професионалному за повредите, нанесени на кораба, и продължаваше така:

„Положението стана дяволски заплетено, когато времето утихна. Не ни беше по-добре от това, че напоследък бяхме прехвърлени под сиамски флаг; макар капитанът да смята, че нямало никаква разлика — «щом като ние сме на кораба», — казва той. Има чувства, каквито тоя човек просто не може да изпита — и толкоз. Все едно да накараш някой пън да проумее нещо. Но независимо от това един кораб изпада в адски самотно положение, когато обикаля Китайско море без собствените консули, без дори да имаш една своя канонерка някъде или някакъв човек, към когото да се отправиш в случай на неприятност.

Моята идея беше да държим тия хубавци под капаците за още петдесетина часа, тъй като бяхме горе-долу на такова разстояние от Фу-Чау. Там най-вероятно щяхме да намерим някакъв военен кораб и веднъж под закрилата на оръдията му щяхме да сме в достатъчна безопасност; защото който и да е капитан на военен кораб — английски, френски или холандски — би помогнал на бели хора, щом се касае до разправия на кораба. Сетне да се отървем от тях и от парите им, като ги предадем на техния мандарин или таотай, или както там им викат на ония очилати типове, дето ги виждаш да обикалят на столове-носилки из вонящите улици.

На стария това някак не му се искаше. Той желаеше тая работа да остане потулена. Такава мисъл му беше влязла в главата, та с парен брашпил не можеше да му я измъкнеш. Той искаше колкото е възможно по-малко шум, заради името на кораба и заради собствениците — «заради всички заинтересувани» — казва той и ме гледа много строго. Това ме вбеси. Нима можеш да запазиш такова нещо скрито? А и сандъците им бяха закрепени по установения начин и бяха защитени срещу всяка земна буря, но тая се оказа такава сатанинска работа, че не бих могъл дори и представа да ти дам за нея.

А в това време аз едва се държах на краката си. Нито един от нас не бе имал никаква смяна в продължение на тридесет часа, а ето че старият седеше там, потривайки брада, почесвайки се по темето и много загрижен — дори не бе помислил да си свали високите ботуши.

— Надявам се, сър — казвам аз, — че няма да ги пуснете на палубата, преди да сме се приготвили за тях по един или друг начин. — Не че, забележи това, чувствувах някаква увереност, че бихме могли да обуздаем тия бедняци, ако решаха да нападат. Да имаш разправии с товар китайци не е детска игра. А бях и дяволски уморен. — Бих искал — казвам — да ни разрешите да им хвърлим там долу всичките тия долари и да ги оставим да си се оправят с бой те самите, докато ние си отпочинем малко.

«Ето че говорите необмислени неща, Джукс», казва той, като поглежда нагоре с неговия бавен маниер, който те кара да чувствуваш болка по цялото си тяло. «Трябва да измислим нещо, което да бъде справедливо за всички.»

Имах безкрайно много работа за свършване, както можеш да си представиш, та пратих хората да работят и тогава рекох да ида да си подремна малко. Не бях поспал в леглото си и десетина минути, когато прислужникът се втурва вътре и започва да ме дърпа за крака.

— За бога, мистър Джукс, излезте навън! Елате на палубата, сър. О, моля ви, излезте!

Тоя приятел ми изкара съвсем акъла. Не знаех какво се беше случило: друга буря или що. Не чувах никакъв вятър.

— Капитанът ги пуска навън. О, той ги пуска навън! Изскочете на палубата, сър, и ни спасете. Главният механик току-що изтича долу за пистолета си.

Това е, което чух да казва тоя глупак. Татко Раут обаче се кълне, че отишъл долу само за да си вземе чиста носна кърпа. Както и да е, с един скок се намерих в панталоните си и изхвръкнах на задната палуба. Нямаше съмнение — отпред, под мостика, се вдигаше голям шум. Четирима от хората работеха с боцмана при кърмата. Подадох им няколко от карабините, които всички кораби по Китайското крайбрежие носят в каютата, и ги поведох към мостика. По пътя се сблъсках със Стария Сол, който изглеждаше уплашен и смучеше незапалена пура.

— Ела с нас — викнах му.

Седмината се втурнахме нагоре към щурманската рубка. Всичко бе свършило. Старият беше там, все още с високите ботуши, изтеглени нагоре до бедрата, и по жилетка — станало му е горещо, докато го измисли, предполагам. До него младокът, чиновник на Бън Хин, мръсен като коминочистач, с все още позеленяло от уплаха лице. Веднага долових, че нещо ще ми се стовари на главата.

— По дяволите, какви са тези глупави комедии, мистър Джукс? — пита старият, ядосан донемайкъде. Признавам откровено, загубих и ума, и дума. — За бога, мистър Джукс, казва — веднага приберете тия карабини от хората. Някой сигурно ще пострада твърде скоро, ако не го направите. Да отида по дяволите, ако тоя кораб не е по-лош от лудница! Внимавайте добре сега. Искам ви тук горе, да ни помогнете, на мен и на китаеца на Бън Хин, да преброим тия пари. Вие също не бихте имали нищо против да помогнете, мистър Раут, без друго сте вече тук. Колкото сме повече, толкова по-добре.

Той беше разрешил всичко в главата си, докато съм отишъл да си подремна. Ако бяхме английски кораб или дори само да бяхме оставили товара си от кули в някое английско пристанище, като Хонконг например, щяхме да си навлечем безкрай анкети и главоболия, претенции за нанесени вреди и тъй нататък. Но тия китайци познават чиновниците си по-добре, отколкото ние.

Бяха отворили вече люковете и те всички бяха на палубата след една нощ и един ден там долу. Свят ти се завиваше да гледаш толкова много измъчени, диви лица, събрани заедно. Тия бедняци зяпаха към небето, към морето, към кораба, сякаш бяха очаквали целият да бъде разбит на парчета. И нищо чудно! Бяха изтърпели такова нещо, което би разтърсило до дъно душата на всеки бял човек. Но нали казват, че китаецът нямал душа. Той има обаче нещо в себе си, което е дяволски кораво. На един от тях (измежду онези, които бяха зле пострадали) едното око беше почти съвсем избито. То стоеше изпъкнало навън от главата му, голямо колкото половин кокоше яйце. Такова нещо би накарало един бял човек да лежи по гръб цял месец; а ето, въпреки всичко, тоя приятел си проправяше път с лакти насам-натам из тълпата и приказваше с другите, сякаш нищо не му се бе случило. Те вдигаха голяма врява помежду си, но когато старият покажеше плешивата си глава над предната страна на мостика, до един преставаха да дърдорят и повдигаха очи към него.

Изглежда, че след като бе обмислил всичко, той накарал оня служител на Бън Хин да слезе долу и да им обясни единствения начин, по който можели да си получат обратно парите. По-късно ми каза, че тъй като всичките кули били работили на едно и също място и за един и същ период от време, той сметнал, че ще извърши възможно най-справедливото нещо за тях, ако разпредели всичките пари, които бяхме събрали, по равно между цялата група. Нямало как да различи доларите на един от тези на друг, каза той, а ако запита всеки колко пари е донесъл на кораба, ще го излъжат и ще изпадне в трудно положение. Мисля, че тук беше прав. Колкото до това да даде парите на някой китайски чиновник, който би могъл да се намери във Фу-Чау, той рече, че било все едно да сложи веднага всичко в собствения си джоб. Предполагам, че и те така мислеха.

Свършихме с разпределянето, преди да се стъмни. Каква картина беше само: морето развълнувано, корабът — развалина в истинския смисъл, тия китайци се клатушкат нагоре по мостика един по един да получат дела си, а старият, все още с ботушите и по жилетка, стои на входа на щурманската рубка, зает с плащането, облива се в пот като не знам какво и от време на време се нахвърля остро върху мен или Татко Раут за това или онова, което не допада на вкуса му. Занесе лично дела на осакатените при люк №2. Бяха останали три долара и те бяха разделени на тримата най-пострадали кули, по един на всеки. След това се заловихме за работа и изринахме навън върху палубата купчини мокри дрипи, всевъзможни парчетии от разни безформени неща, на които не би могъл да дадеш някакво наименование, и ги оставихме сами да си разрешават въпроса за собствеността им.

Без съмнение постъпката на капитана се оказа наистина най-добрият начин за потулване на работата в изгода на всички заинтересовани. А ти какво ще кажеш за това, изнежено конте такова, дето служиш на тоя твой пощенски параход? Старият главен механик твърди, че това очевидно било единственото, което бихме могли да направим. Оня ден капитанът ми рече: «Има неща, за които нищо не е казано в книгите.» Мисля, че той се отърва твърде лесно от тая работа, като имам предвид колко е недодялан.“

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.